Постанова
Іменем України 
 
13 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 610/2035/17-ц
 
провадження № 61-24137 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д.,            Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4; 
представник позивача - ОСОБА_5; 
відповідач - ОСОБА_6;
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Харківської області від 3 березня 2018 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Котелевець А. В., Швецової Л. А.,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення компенсації вартості частки майна.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 1 серпня 2009 року по 6 березня            2015 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. За час перебування у шлюбі за спільні кошти ними було придбано автомобіль «Volkswagen Т-4», 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 162 тис. грн та гірку-батут моделі «Прокатись» вартістю 54 тис. грн. Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 21 березня 2017 року в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ним та ОСОБА_6 визнано право власності на 1/2 частку вказаного майна за кожним. Посилався на те, що спірне майно є неподільним, виділ частки в натурі та спільне користування ним є неможливим. 
У зв'язку з наведеним ОСОБА_4 просив суд стягнути з                     ОСОБА_6 на його користь грошову компенсацію вартості                         1/2 частини автомобіля «Volkswagen Т-4» в сумі 81 тис. грн та 1/2 частини вартості гірки-батуту моделі «Прокатись» в сумі 27 тис. грн, а всього -                108 тис. грн. 
 
Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 27 вересня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості частки у спільній частковій власності, а саме 1/2 частки вартості автомобіля                  «Volkswagen Т-4», 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1,                 в сумі 81 тис. грн, та гірки-батуту моделі «Прокатись» у сумі 27 тис. грн,                  а всього у сумі 108 тис. грн. Припинено право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину вказаного майна та визнано за ОСОБА_6 право особистої власності на автомобіль та гірку-батут. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виділ у натурі частки із спільного майна подружжя та спільне користування ним є неможливим, а тому позивач  має право на одержання від іншого співвласника (відповідача) грошової компенсації вартості його частки у спільному майні з припиненням його права власності на спірне майно.
 
Постановою апеляційного суду Харківської області від 3 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6задоволено. Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 27 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові ОСОБА_4Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідач, ураховуючи її дохід, не спроможна виплатити позивачу компенсацію вартості частки майна у рахунок визнання за нею права власності на спільне майно. Така виплата становитиме для неї надмірний тягар. 
 
У травні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Зазначав, що він неодноразово звертався до відповідачки з пропозиціями щодо мирного врегулювання спору, але вона не прийняла його пропозиції та не надала суду доказів того, що не перешкоджає йому користуватися спірним майном. Компенсації від користування майном та отримуваних від цього доходів ОСОБА_6 йому не сплачує.
Зазначав також, що відповідачка, окрім заробітної плати, отримує від нього аліменти у розмірі 5 тис. грн, тобто її сукупний дохід дозволяє їй сплатити йому грошову компенсацію. Вважав, що довідка про заробітну плату, звіт про оцінку дитячої надувної гірки та витяг з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців та громадських формувань про припинення відповідачкою підприємницької діяльності є неналежними доказами, оскільки оформлені неналежним чином.
 
У червні 2018 році представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою. Вказувала, що ОСОБА_6 пропонувала позивачу залишити у його власності автомобіль, а у її власності горку-батут з компенсацією їй вартості 1/2 частини автомобіля, але позивач не прийняв цю пропозицію. Наданий ОСОБА_6 витяг з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є належним доказом, оскільки відповідно до абзацу 4 частини третьої розділу 1 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку надання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» від 10 червня 2016 року № 1657/5: у паперовій формі надаються витяг з Єдиного державного реєстру, який надається державним реєстратором (крім державного реєстратора Міністерства юстиції України або його територіального органу), уповноваженою особою центру надання адміністративних послуг, нотаріусом, на аркушах формату А4 (210 х 297 міліметрів) без використання спеціальних бланків та без проставляння підпису і печатки. 
Звіт про оцінку гірки-батуту від 2 жовтня 2017 року виконаний відповідно до вимог Національного стандарту оцінки № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав».
Вважала безпідставними посилання позивача на те, що ОСОБА_6 має достатній дохід (заробітна плата близько 6 тис. грн та аліменти на двох дітей у розмірі 5 тис. грн щомісяця) для того, щоб сплатити компенсацію частини вартості спільного майна, оскільки згідно зі статтею 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини, той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Тобто аліменти на дітей не можуть використовуватися одним з батьків на свою користь. Таким чином, враховуючи її дохід, вона  неспроможна сплатити позивачу компенсацію 1/2 частки вартості спільного майна, оскільки це ставить її сім'ю у скрутне матеріальне становище, є для неї надмірним тягарем, що і було встановлено судом апеляційної інстанції.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
 
При цьому слід також враховувати, що у силу положень статей 21, 24,                 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
 
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
 
Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. 
 
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 січня 2016 року № 6-2925цс16.
 
Вирішуючи спір, апеляційний суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши положення статей 319, 358, 364 ЦК України дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_6 не спроможна виплатити позивачу компенсацію вартості частки спільного майна у рахунок визнання за нею права власності на спільне майно, це становитиме для неї надмірний тягар. 
 
Посилання касаційної скарги на те, що відповідач має достатній дохід для виплати позивачу компенсації вартості спірного майна безпідставні, оскільки при заробітній платі у 6 тис. грн позивач неспроможна виплатити позивачу 1/2 частину вартості спірного майна у розмірі 108 тис. грн, а отримувані нею аліменти мають бути використані виключно для задоволення потреб дітей у силу статті 179 СК України.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення апеляційного суду не впливають. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Постанову апеляційного суду Харківської області від 3 березня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
Д. Д. Луспеник
 
Ю. В. Черняк