Постанова
Іменем України                                   
 
08 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 711/2804/16-ц
 
провадження № 61-754св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,
представник позивача - ОСОБА_2,
відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкас від 10 жовтня 2017 року у складі судді Шиповича В. В. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 05 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Сіренка Ю. В., Пономаренка В. В.,  Ювшина В. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У березні 2016 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 18 січня 2008 року між банком та                  ОСОБА_3 укладено кредитний договір, на підставі якого остання отримала кредит у розмірі 30 000 доларів США двома траншами по 15 000 доларів США:               18 січня 2008 року та 25 лютого 2008 року з кінцевим терміном повернення коштів до 17 січня 2018 року. За умовами вказаного договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти, які розраховуються як фіксований відсоток 5,4% річних + FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб, у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщується в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. У залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватися банком (збільшуватися чи зменшуватися) у порядку передбаченому договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на інтернет-сайті www.otpbank.com.ua, а також в приміщенні банку (як в головному офісі так і в інших установах Банку) на інформативних стендах. FIDR на момент укладення спірного договору складав                7,5 %). Сума кредиту та процентів погашається щомісячно рівними частинами на протязі всього строку дії кредитного договору.
Для забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 18 січня 2008 року було укладено договір поруки, згідно з яким поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором від 18 січня 2008 року.
ОСОБА_3 неналежним чином виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, на вимоги банку ні вона, ні поручитель не реагували, унаслідок чого станом на 01 березня 2016 року виникла заборгованість за тілом кредиту у сумі             15 852,04 доларів США та за процентами у сумі 4 544,33 доларів США.
Ураховуючи наведене, ПАТ «ОТП Банк» просило суд стягнути солідарно з    ОСОБА_3 та ОСОБА_4на свою користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені судові витрати.
 
У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позов до             ПАТ «ОТП Банк», третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності правочину.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що при укладенні кредитного договору від 18 січня 2008 року банк не надав їй інформацію про кредитні умови, передбачену положеннями статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Посилалася також на пункт 2 частини другої статті 19 вказаного Закону України, відповідно до якого підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація для здійснення свідомого вибору. За таких обставин вважала, що кредитний договір від 18 січня 2008 року було укладено внаслідок обману з боку банку, а тому має бути визнаний недійсним на підставі частини першої статті 230 ЦК України.
Посилалася на те, що пунктом 4.1.1. кредитного договору передбачена сплата пені у розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобов'язання, що є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, під час укладення кредитного договору банком було порушено статті 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статтю 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а також правила нормативних актів, які регулюють банківську діяльність. 
В оскаржуваному кредитному договорі та додатках до нього відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту та умови передбачені пунктами 3.2., 3.4. розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року №168. Банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Не вказано розрахунок орієнтовної вартості кредиту, а графік погашення заборгованості неодноразово змінювався та є незрозумілим для споживача. Тобто відсутня така істотна умова договору, як ціна. 
Посилалася на те, що відповідно до розділу 5 кредитного договору, комісія банку за оформлення справи з відкриття кредитного рахунку становить 2% від розміру кредиту, що суперечить статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». 
Також кредитний договір 27 грудня 2011 року було доповнено умовою про сплату позичальником комісії у розмірі 250 гривень. У той же день банк, зловживаючи довірою позичальника, безпідставно отримав 9 275,58 грн. із призначенням - комісія за зміну умов кредитного договору без податку на додану вартість згідно тарифів банку та умов кредитного договору від 18 січня 2008 року. 
У зв'язку із тяжкою обставиною, а саме загрозою втрати житла, вона була вимушена укласти додатковий договір від 27 грудня 2011 року № 11 до оспорюваного кредитного договору, продати свою квартиру, на виручені кошти придбати дешевше житло, а різницю у сумі 10 000 доларів США сплатити банку для погашення кредиту. 
Банк всупереч статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав їй інформації в письмовій формі про всі можливі схеми погашення кредиту, що призвело до порушення прав позичальника, введення споживача в оману щодо реальної відсоткової ставки, отримання значно меншої суми в гривневому еквіваленті ніж передбачено договором, втрати значної суми коштів у зв'язку із обміном доларів США на міжбанківському валютному ринку за курсом нижчим, ніж встановлено Національним банком України. 
Вказувала, що банк отримав від неї за період з 2008 по 2014 рік 35 193,45 доларів США, що більш ніж вдвічі перевищує отриманий кредит у розмірі 15 000 доларів США, оскільки другого траншу у розмірі 15 000 доларів США банк їй не надав.
Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним кредитний договір від 18 січня 2008 року, укладений між нею та ПАТ «ОТП Банк», і застосувати наслідки недійсності правочину, а саме вона повинна повернути банку суму одержаного кредиту - 15 000 доларів США, а                 ПАТ «ОТП Банк» повинен повернути їй всі сплачені кошти на погашення заборгованості за кредитом та процентами.
 
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкас від 14 вересня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_3 прийнято до спільного розгляду із первісним позовом ПАТ «ОТП Банк».
 
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкас від 10 жовтня 2017 року позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено частково.
Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 18 січня 2008 року станом            на 01 березня 2016 року в сумі 17 884,91 долари США, яка складається із заборгованості по кредиту в сумі 14 047,93 доларів США та заборгованості по процентам у сумі 3 836,98 доларів США.
У решті позову ПАТ «ОТП Банк» відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «ОТП Банк» належним чином виконало свої зобов'язання за кредитним від 18 січня 2008 року, надавши  ОСОБА_3 кредит у розмірі 30 000 доларів США, а вона не виконувала умов договору, у зв'язку із чим виникла заборгованість станом на 01 березня 2016 року. При визначенні розміру заборгованості суд взяв до уваги висновком експерта                    від 11 вересня 2017 року за результатами проведення судово-економічної експертизи.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суд виходив із того, що вона не надала належних та допустимих доказів того, що банк вчинив умисні дії, якими ввів її в оману щодо обставин, які б могли вплинути на рішення про укладення оспорюваного правочину.
При цьому суд враховав, що ОСОБА_3 на момент укладення оспорюваного договору у 2008 році була повнолітньою дієздатною особою, самостійно обрала           ПАТ «ОТП Банк» як кредитора та не мала будь-яких об'єктивних перешкод для детального ознайомлення до підписання договору із умовами видачі та повернення кредиту. На протязі більше шести років після укладання спірного кредитного договору позичальник виконувала свої зобов'язання та жодним чином не заявляла про його недійсність, а звернулася з вимогами про визнання кредитного договору недійсним тільки після того, як банк звернувся до суду про стягнення кредитної заборгованості.
 
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 05 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Придністровського районного суду               м. Черкас від 10 жовтня 2017 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами сторін, об'єктивно та повно встановив обставини справи та дійшов вірного висновку про стягнення кредитної заборгованості, розмір якої був підтверджений висновком судової економічної експертизи від 11 вересня 2017 року.
Суд апеляційної інстанції також погодився з тим, що ОСОБА_3 не довела вимог свого зустрічного позову та зазначив, що кредитний договір від 18 січня                 2008 року не суперечить вимогам законодавства України, яке існувало щодо таких договорів на момент його укладання, у тому числі і Закону України «Про захист прав споживачів», а доводи апеляційної скарги її представника та зміст рішення суду першої інстанції не дають підстав для висновку про те, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які відповідно до статті 309 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення. 
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні її зустрічного позову, та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким визнати недійсним кредитний договір від 18 січня 2008 року, укладений між нею та ПАТ «ОТП Банк», з моменту його укладення.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної оцінки доводам її зустрічного позову про те, що умовами спірного кредитного договору та додаткових договорів до нього передбачено сплату позичальником різноманітних комісій на користь банку за дії, які супроводжують кредит, тобто такі, які банк вчиняє на свою користь, що суперечить нормам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та принципу справедливості.
Крім того посилається, що суди попередніх інстанцій не дослідили обставин справи, у порушення положень статей 203, 215 ЦК України, статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» не врахували, що умови кредитного договору від 18 січня 2008 року є несправедливими, оскільки банк не проінформував її про всі істотні умови договору, зокрема, про сукупну вартість кредиту, переваги та недоліки обрання тієї чи іншої кредитної програми, ризики отримання кредиту в іноземній валюті, що позбавило її можливості для здійснення свідомого вибору та призвело до укладення договору на явно невигідних для неї умовах, а підприємницька практика банку є такою, що ввела її в оману.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Суди встановили, що 18 січня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у сумі 30 000 доларів США на строк до 17 січня 2018 року. За умовами вказаного договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти, які розраховуються як фіксований відсоток 5,4% річних + FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб, у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщується в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватися банком (збільшуватися чи зменшуватися) в порядку передбаченому цим договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті www.otpbank.com.ua, а також в приміщенні банку (як в головному офісі так і в інших установах банку) на інформативних стендах. FIDR на момент укладення договору складає 7,5 %). Сума кредиту та процентів погашається щомісячно рівними частинами на протязі всього строку дії кредитного договору. Банк здійснює видачу кредиту позичальнику однією сумою чи траншами згідно із кредитними заявками позичальника.
 
Додатком № 1 до кредитного договору є графік повернення кредиту та сплати процентів підписаний банком та ОСОБА_3, згідно з яким погашення кредиту та процентів здійснюється шляхом внесення щомісячних платежів, починаючи                   з 18 лютого 2008 року по 17 січня 2018 року.
 
У період з 25 лютого 2008 року по 14 травня 2014 року між банком та                   ОСОБА_3 укладено тринадцять додаткових договорів до кредитного договору від 18 січня 2008 року, якими вносилися зміни, зокрема, до графіку повернення кредиту та сплати процентів.
 
18 січня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_4 зобов'язується відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_3 зобов'язань за спірним кредитним договором. Позичальник і поручитель відповідають перед банком, як солідарні боржники.
 
27 грудня 2011 року, 21 січня 2013 року та 19 травня 2014 року між банком та ОСОБА_4 були укладені три додаткові договори до договору поруки                   від 18 січня 2008 року в яких, зокрема, визначався розмір заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором.
 
18 січня 2008 року ОСОБА_3 звернулася до банку із кредитною заявкою про видачу на підставі вказаного кредитного договору від 18 січня 2008 року кредиту в сумі 15 000 доларів США.
 
25 лютого 2008 року ОСОБА_3 звернулася до банку із кредитною заявкою про видачу на підставі кредитного договору від 18 січня 2008 року другого траншу кредиту в сумі 15 000 доларів США.
 
На підтвердження видачі коштів банком надані копії дублікатів валютних меморіальних ордерів: від 18 січня 2008 року № 1 та від 25 лютого 2008 року           № 20 про видачу ОСОБА_3 двох траншів кредиту по 15 000 доларів США кожен.
 
Відповідно до наданого розрахунку ПАТ «ОТП Банк» станом на 01 березня                   2016 року розмір заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором                     від 18 січня 2008 року складає 20 396,37 доларів США, а саме: за тілом кредиту -                   15 852,04 долари США, за процентами - 4 544,33 долари США. 
 
Ухвалою суду першої інстанції від 01 листопада 2016 року за клопотанням ОСОБА_3 у справі було призначено судово-економічну експертизу. 
 
Висновком експерта від 11 вересня 2017 року за результатами проведення судово-економічної експертизи надано наступні відповіді на поставлені судом питання:
 
1. У ході дослідження даними банківських виписок з рахунків № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 підтверджено, що 25 лютого 2008 року було перераховано транш у сумі 15 000 доларів США за кредитним договором від 18 січня 2008 року на поточний рахунок ОСОБА_3 Поряд з тим, у зв'язку із відсутністю первинних документів (заяви на видачу готівки) у ході дослідження не можливо підтвердити операцію з видачі кредитних коштів з поточного рахунку через касу банку.
 
2. Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «ОТП Банк» станом на 01 березня 2016 року за кредитним договором                  від 18 січня 2008 року не відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору (зі всіма змінами та доповненнями) та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором в частині:
-збільшення банком 22 квітня 2009 тіла кредиту на сумі 763,09 долари США, яке умовами кредитного договору (а саме, додатковою угодою № 2 від 21 квітня               2009 року) не передбачалося;
-згідно розрахунку заборгованості станом на 01 березня 2016 на погашення процентів спрямовано коштів на суму 20 391,4 доларів США, фактично згідно виписки по поточному рахунку на погашення процентів за період з 18 лютого              2008 року по 19 вересня 2014 року банком спрямовано коштів у сумі 20 276,4 доларів США;
-згідно наданого банком розрахунку заборгованості станом на 01 березня            2016 року процентна ставка за користування кредитом у декількох періодах застосовувалася у розмірах більших ніж зазначалося умовами договорів, а саме: фіксований відсоток + FIDR.
 
3. Виходячи з умов кредитного договору проведеним дослідженням по другому питанню щодо повноти погашення заборгованості за кредитом, з урахуванням черговості зарахування коштів визначеної пунктом 1.5.1.4 кредитного договору підтверджено, що ОСОБА_3 станом на 01 березня 2016 року має заборгованість перед ПАТ «ОТП Банк» у такому розмірі:
-заборгованість по кредиту на суму 14 047,93 доларів США;
-заборгованість по відсоткам (у тому числі прострочена) на суму 3 836,98 доларів США.
 
Задовольняючи позов ПАТ «ОТП Банк», суди взяли до уваги вказаний висновок судово-економічної експертизи та стягнули солідарно з відповідачів заборгованість, яка була визначена висновком експерта.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним, суд виходили з недоведеності її позовних вимог. 
 
Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна, оскільки він є передчасним, зроблений без повного та всебічного дослідження усіх обставин справи.
 
Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
 
Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року по справі                        № 6-1746цс16 висловив правову позицію, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
 
За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).
Отже,  послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
 
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові              від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.
 
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України 2004 року у разі відхилення апеляційної скарги в ухвалі зазначаються мотиви її відхилення.
 
Заперечуючи проти позову ПАТ «ОТП Банк» і в обґрунтування свого зустрічного позову, ОСОБА_3 вказувала, що банк незаконно включив до кредитного договору від 18 січня 2008 року та додаткових договорів до нього умови про встановлення їй комісій: за оформлення справи з відкриття кредитного рахунку; за конвертаційну операцію банка для здійснення платежів у національній валюті України; за договірне списання банком грошових коштів у іншій валюті ніж заборгованість; за розрахункове-касове обслуговування по договору; за дострокове погашення боргових зобов'язань; за повторну реструктуризацію кредитного договору.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання спірного кредитного договору недійсним, апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, не звернув уваги на вказане, взагалі не надав оцінки доводам зустрічного позову, не зазначив мотивів відхилення апеляційної скарги ОСОБА_3 у цій частині. Апеляційний суд не перевірив, чи встановлення                у кредитному договорі вказаних комісій відповідає наведеним нормам закону та правовим висновкам Верховного Суду України.
 
Крім того апеляційний суд не врахував та не надав оцінку доводам ОСОБА_3 про те, що пункт 4.1.1 кредитного договору від 18 січня 2008 року щодо встановлення сторонами договору пені у розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних зобов'язань за кожен день прострочки, що становить 360 % на рік є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за кредитним договором.
 
Разом з тим доводи касаційної скарги про скасування судових рішень судів попередніх інстанцій у частині відмови в задоволенні зустрічного позову                ОСОБА_3 та ухвалення у цій частині нового судового рішення про визнання недійсним кредитного договору від 18 січня 2008 року в цілому, є необґрунтованим з наступних підстав.
 
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
 
Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. 
 
Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 
 
Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
 
Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
 
Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.
 
Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами додаткової угоди, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.
 
Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
 
Нормами цивільного законодавства передбачено, як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.
 
У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому, не встановивши обставин, які можна кваліфікувати як несправедливі умови і які можуть мати наслідком недійсність договору загалом. 
 
У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнанні недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів.
 
Такий правовий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 61-1536св17.
 
Вимоги касаційної скарги про визнання недійсним кредитного договору                     від 18 січня 2008 року в цілому не підлягають задоволенню, оскільки у результаті розгляду справи судами попередніх інстанцій не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_3 діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору вона без заперечень отримала кошти у національній валюті у розмірі, який був еквівалентний сумі кредитного договору, визначеній в іноземній валюті, тривалий час виконувала його у частині повернення кредитних коштів. Визнання ж окремих умов договору недійсними не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому.
 
Не заслуговує на увагу і посилання ОСОБА_3 на те, що банк її не попередив про ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитними договорами внаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою для визнання кредитних договорів недійсними, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті (пункт 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати нові докази та давати їм оцінку, зокрема, щодо недійсності окремих умов кредитного договору від 18 січня 2008 року та здійснених позичальником платежів на виконання цих умов, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
При цьому колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів і вимог касаційної скарги та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції повністю, оскільки від вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 залежить правильність розрахунку заборгованості за первісним позовом ПАТ «ОТП Банк».
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 05 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                                           О. В. Білоконь 
Б. І.Гулько
Є. В. Синельников
Ю.В. Черняк