Постанова
Іменем України
 
16 серпня 2018 року
м. Київ 
справа № 489/6320/16-ц
провадження № 61-18207св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,                Пророка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5, 
третя особа - орган опіки та піклування Миколаївської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від  09 лютого 2017 року у складі судді Кокорєва В. В. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області                   від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів: Козаченка В. І.,                  Прокопчук Л. М., Царюк Л. М.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про надання дозволу на виїзд за кордон для тимчасового проживання неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька.
Позовна заява мотивована тим, що вона та відповідач є батьками неповнолітньої доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка перебуває на утриманні позивачки і проживає в м. Шарджа Об'єднаних Арабських Еміратів (далі - ОАЕ). Зазначала, що вона хоче подорожувати з дитиною по різних країнах світу, в тому числі перетинати кордон України з метою приїзду на канікули та відвідування родичів. Вказувала, що ОСОБА_5 своєї згоди на виїзд дитини за кордон в її супроводі не дає, у зв'язку із чим звернулася з вищевказаним позовом до суду. 
На підставі вищевикладеного, уточнивши вимоги, ОСОБА_4 просила надати малолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на виїзд за межі України на тимчасове місце проживання за кордоном в країну ОАЕ у супроводі її матері, ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а саме до 28 січня 2027 року. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого                       2017   року в задоволенні позову відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що виходячи із положень статей  141, 153 СК України дійшов висновку про те, що надання позивачу дозволу на вивезення без згоди батька неповнолітньої дитини навіть на тимчасовий період за межі України фактично призведе до розлучення малолітньої дитини з батьком, позбавить його брати участь у її вихованні, що суперечить вищезазначеному принципу 6 Декларації прав дитини                  від 20 листопада 1959 року та положенням СК України.
 
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області  від 16 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,                                               представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що  відповідач, не надаючи такого дозволу, порушує інтереси дитини, які є пріоритетними. Зазначила, що саме вона піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання, забезпечує її всім необхідним. Донька народилась у м. Шарджа ОАЕ, має посвідчення особи постійного жителя ОАЕ, їй подобається проживати та навчатися в цій країні, де її зараховано до початкової школи, а позивач працевлаштована та має житло. Відповідач не піклується про інтереси дочки. 
 
04 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Судами встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі                      з 29 березня 2008 року по 22 серпня 2013 року, який був розірваний рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва. 
Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку України.
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 листопада                    2013 року місце проживання малолітньої Євангеліни визначено з матір'ю, ОСОБА_4
18 травня 2014 року ОСОБА_5 надав письмову згоду, посвідчену консулом України в м. Дубай ОАЕ, на разовий виїзд з України до ОАЕ та повернення в Україну доньки Євангеліни в період з 18 травня по                      18 листопада 2014 року у супроводі її матері, ОСОБА_4
Установлено, що в подальшому ОСОБА_5 таких дозволів не надавав, однак, Євангеліна до України не повернулась і має посвідчення особи постійного жителя ОАЕ де з 1 липня 2013 по 4 квітня 2015 року повний день відвідувала навчальний заклад «Little flower», а з 5 квітня 2015 року навчається там же півдня. Також Євангеліна у 2016-2017 р.р. навчається               у 2-Б класі Міжнародної академії Сколарз. 
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. 
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. 
З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. 
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 
за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 
без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.
Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків щодо виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. 
На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, місцевий суд з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що задоволення вимог                   ОСОБА_4 фактично позбавить ОСОБА_5 на 9 років можливості спілкуватись з донькою ОСОБА_7 та брати участь у її вихованні, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суди дійшли обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до ОАЕ із зазначенням такого великого періоду, на який позивач просить видати такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків, не відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Доводи касаційної скарги є аналогічними викладеним в апеляційній скарзі та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані  рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій  не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 16 березня                      2017 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: | І. М. Фаловська   В. С. Висоцька   В. В. Пророк