ПОСТАНОВА
Іменем України

17 липня 2018 року 

Київ

справа №2-а/1414/18/12
адміністративне провадження №К/9901/12700/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Бучик А.Ю.,
суддів:  Гімона М.М., Мороз Л.Л.,
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу № 2-а/141/18/12
за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Корабельному районі м. Миколаєва про зобов'язання вчинити певні дії
за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України, постановлену 12 жовтня 2015 року суддею Кравцовим О.В., -

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2011 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:
- визнати протиправним розпорядження про призначення пенсії № 105667, яким порушено її право на перерахунок пенсії з 01 січня 2011 року, згідно звернення про перерахунок на підставі ст. 45 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон № 796-XII)та зобов'язати відповідача виправити помилки у розрахунку коефіцієнту стажу, перерахувати та виплачувати пенсію з врахуванням збільшеного до 35 років 2 місяців страхового стажу;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача, що виразилась в порушенні законного права позивача на належні їй пільгові пенсійні виплати з Державного бюджету України, передбачені частиною ч. 2 ст. 56 Закону № 796-XII та зобов'язати відповідача поновити права позивача шляхом пільгового підвищення розміру пенсійних виплат на 1 % врахованого заробітку 1023,57 грн. за кожний повний рік страхового стажу понад 15 років;
- визнати протиправними дії відповідача, що виразились в порушенні права позивача на частину належних їй пенсійних виплат додаткової пенсії за шкоду здоров'ю, які фінансуються з Державного бюджету України та передбачені ст. 51 Закону № 796-XII, з врахуванням періоду дії абзацу першого пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 8 р/п від 22.05.2008, зобов'язати відповідача поновити її права шляхом підвищення щомісячних виплат додаткової пенсії за шкоду здоров'ю з 15 % до 30 % прожиткового мінімуму, діючого на момент виплати;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача, що виразилась в порушенні права позивача на виплату індексації пенсії, передбаченої ст. 67 Законом № 796-XII та зобов'язати відповідача поновити її права шляхом обчислення та виплати щомісячних сум індексації, з використанням базового місяця жовтня 2008 року, відповідно до вимог абзацу 3 частини 5 діючого "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.
Постановою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2012 року визнано неправомірними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачці пенсії з урахуванням ст.ст. 49, 50, 54 Закону № 796-XII, ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 1 Закону України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» за період з 01 січня 2011 року по 22 липня 2011 року.
Зобов'язано УПФ України в Корабельному районі м. Миколаєва провести нарахування та перерахунок ОСОБА_1 пенсії на підставах ч.2 ст. 56 Закону № 796-XII, виходячи з понаднормативного стажу 15 років та виплатити позивачці суму недоотриманої нею пенсії за період з 01 січня 2011 року по 22 лютого2011 року.
Зобов'язано відповідача здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком в період з 01 січня 2011 року по 22 липня 2011 року. В задоволені іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2015 року постанову Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2012 року скасовано, прийнято нову постанову, якою адміністративний  позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов'язано управління Пенсійного фонду України у Корабельному районі м. Миколаєва здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком в період з 01 січня 2011 року по 22 липня 2011 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги в частині нарахування та перерахунку позивачу пенсії на підставі ч. 2 ст. 56 Закону № 796-XII, суд першої інстанції покликався на протиправність дій щодо відмови в нарахуванні та виплаті пенсії позивачу відповідно до вказаної норми.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в наведеній частині та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції вказав, що оскільки позивачеві пенсія  призначена на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", тому збільшення його пенсії має проводитись у розмірах, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 28 цього Закону, а не Закону № 796-XII,.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 жовтня 2015 року відмовлено у відкриті касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017).
У серпні 2016 року ОСОБА_1 (в порядку глави 3 розділу ІУ Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній до 15.12.2017) направила до Верховного Суду України заву про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 жовтня 2015 року.
Ухвалою Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року відкрито провадження у справі.
У зв'язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпунктів 1, 7 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в чинній редакції) матеріали заяви передано до Верховного Суду.
У заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України ОСОБА_1 вказує на неоднаковість застосування судами норм процесуального права, зокрема, Вищим адміністративним судом України в частині установлення дійсних обставин справи.
Так, Вищий адміністративний суд України, відмовляючи у відкритті касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України, погодився з висновком апеляційного суду про те, що посилання позивачки на порушення її прав у зв'язку з невиплатою пенсійних виплат із підвищенням на 1% заробітку за кожний рік стажу понад 15 років згідно ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є безпідставним.
Мотивами такого висновку слугувало наступне.
Відповідно п.2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», передбачено, що право на пенсію мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за наявності стажу роботи для жінок, не менш як 15 років, із збільшенням пенсії на один відсоток заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 відсотків заробітку.
Згідно ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що за кожний повний рік страхового стажу понад 25 років чоловікам і 20 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1% розміру пенсії, обчисленої відповідно до ст. 27 цього Закону, але не більше ніж на 1% мінімального розміру пенсії за віком, зазначеного в абз.1 цієї частини.
Пунктом 13 Прикінцевих положень зазначеного Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі, якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився касаційний суд, вказав, що оскільки позивачці пенсія призначена на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», тому збільшення її пенсії має провадитись у розмірах, передбачених абз.2 ч.1 ст. 28 цього Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а не за правилами Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме: за кожний повний рік стажу роботи понад установлений для них мінімальний трудовий стаж для призначення пенсії (25 років - для чоловіків і 20 років - для жінок) шляхом збільшення пенсії на 1% розміру пенсії.
У судових рішеннях, наданих для порівняння, Вищий адміністративний суд України за результатами здійснення касаційного перегляду, погодився з висновками судів що особам, яким призначена пенсія на підставі Закону № 796XII перерахунок пенсії має здійснюватися за кожний повний рік стажу роботи понад установлений для них мінімальний трудовий стаж для призначення пенсії (15 років - для жінок і 20 років - для чоловіків) шляхом збільшення пенсії на 1 % заробітку за рік, зокрема у справах № К/800/33303/15 (ухвала від 11 серпня 2016 року), № К/800/41158/15 (ухвала від 07 липня 2016 року), № К/800/33608/15 (ухвала від 21 жовтня 2015 року).
Свої висновки в наведених рішеннях касаційний суд обґрунтовував наступним.
Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі зменшується на розмір зазначеної пенсії. За кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1 % розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більш як на 1 % мінімального розміру пенсії за віком, зазначеного в абзаці першому цієї частини.
Статтею 15 Закону № 1788-XII визначено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом № 796-ХІІ або їм надається право на одержання пенсії на підставах, передбачених цим Законом. Тобто, цією нормою надано право обирати умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, які встановлені загальним Законом або спеціальним Законом № 796-ХІІ.
Частиною 3 статті 55 Закону № 796-ХІІ встановлено, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення провадиться відповідно до Закону № 1058-IV і цього Закону.
Відповідно до статті 71 Закону № 796-ХІІ дія положень цього Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону.
Згідно з частиною 2 статті 56 Закону № 796-XII право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4 за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком №1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85 процентів заробітку.
Порядок перерахунку пенсій Законом № 796-XII не встановлений, що є підставою для застосування судом при розгляді цього публічно-правового спору аналогії закону на підставі частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ознакам, передбаченим вказаною процесуальною нормою, відповідає абзац 2 частини першої статті 28 Закону № 1058-IV за змістом якого, за кожний повний рік страхового стажу понад установлений законом мінімальний трудовий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком, остання збільшується на 1 % визначеної законом її розрахункової величини. Для громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, ця розрахункова величина має пільговий характер і визначена в частині другій статті 56 Закону № 796-XII як сума заробітку за кожний рік роботи понад установлений цим пунктом стаж роботи.
Пунктом 13 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1058-IV передбачено, що у разі якщо особа має право на отримання пенсії, зокрема і відповідно до Закону № 796-ХІІ, їй призначається одна пенсія за її вибором.
Таким чином, касаційний суд дійшов висновку, що, звернувшись до відповідача із заявою про призначення пенсії, особи просили обчислити її відповідно до Закону                     № 796-ХІІ, тому дії відповідача щодо відмови в нарахуванні та виплаті пенсії відповідно до частини 2 статті 56 Закону № 796-ХІІ є протиправними. Таким чином, особам, яким призначена пенсія на підставі Закону № 796-XII, перерахунок пенсії має здійснюватися за кожний повний рік стажу роботи понад установлений для них мінімальний трудовий стаж для призначення пенсії (15 років - для жінок і 20 років - для чоловіків) шляхом збільшення пенсії на 1 % заробітку за рік.
Таким чином, колегія суддів вважає, що Вищим адміністративним судом України порушено норми процесуального права під час постановлення ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження у справі № 2-а/1414/18/12 в частині ненадання оцінки доводам скаржника, викладеним у касаційній скарзі.
Так, відмова суддею-доповідачем у відкритті касаційного провадження з підстав, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України, має свої особливості.
Відповідно до зазначеної норми суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у випадку, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.
За змістом цієї норми суддя-доповідач, відмовляючи у відкритті касаційного провадження у справі, перевіряє оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, зокрема їх обґрунтованість (висновки про застосування норм матеріального і процесуального права) на відповідність доводам, викладеним у касаційній скарзі. Установленням того, що ці доводи є необґрунтованими, тобто не спростовують висновків судів, зроблених у оскаржуваних рішеннях, і для цього немає необхідності перевіряти матеріали справи, суддя-доповідач фактично і юридично проводить касаційний перегляд оскаржуваних рішень судів.
При цьому, неправильне застосування норм матеріального права є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що Вищий адміністративний суд України у даній справі, постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, не надав оцінки доводам, викладеним у касаційній скарзі, не перевірив висновків судів, які зроблені у оскаржуваних рішеннях, чим порушив норми процесуального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 237 КАС України, заява про перегляд судових рішень в адміністративних справах може бути подана виключно з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів.
Отже, рішення суду касаційної інстанції у справі, що розглядається, не ґрунтується на правильному застосуванні норм права, а тому відповідно до частини четвертої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України заяву позивача слід задовольнити, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 12 жовтня 2015 року -  скасувати, а справу направити до суду касаційної інстанції для вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.
На підставі викладеного, керуючись підпунктом 1 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15.12.2017),  статтями   241, 242, 243 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017), суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Вищого адміністративного суду України від 12 жовтня 2015 року -  скасувати, а справу передати до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
А.Ю. Бучик
М.М. Гімон 
 Л.Л. Мороз ,
Судді Верховного Суду