ПОСТАНОВА
Іменем України

19 липня 2018 року 
Київ
справа №816/1339/17
адміністративне провадження №К/9901/22905/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Шарапи В.М., 
суддів Бевзенка В.М., Данилевич Н.А., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду у складі судді Удовіченко С.О. від 30 серпня 2017 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Любчич Л.В. (головуючий), суддів: Сіренко О.І., Спаскіна О.А. від                 23 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області (далі - територіальне управління ДСА), третя особа - управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, про стягнення коштів,
УСТАНОВИВ:
У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача недоплачену суддівську винагороду за січень 2017 року.
На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в зазначений період відповідач виплачував суддівську винагороду з обрахунку посадового окладу в 16000 гривень, хоча Законом України від 21 грудня 2016 року №1801-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2017 рік» (далі - Закон №1801-VІІІ) передбачений розмір мінімальної заробітної плати 3200 гривень, а тому вважає, що порушено його право на передбачений Законом України від 7 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №2453-VI) розмір суддівської винагороди.
          Полтавський окружний адміністративний суд постановою від 30 серпня 2017 року позов задовольнив частково. Зобов'язав територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду за січень 2017 року, за період фактичної роботи та відпустки у розмірі, встановленому частинами другою, третьою, п'ятою статті 133, статтею 134 Закону №2453-VІ , тобто виходячи із посадового окладу          10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2017 року Законом №1801-VІІІ, у розмірі 3200 грн., з виплатою доплати за вислугу років - за січень 2017 року в розмірі 40% від посадового окладу з урахуванням проведених позивачу виплат у вказаному періоді. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
          Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 23 жовтня 2017 року скасував постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та відмовив у задоволенні позовних вимог у цій частині. В іншій частині залишив без змін.
При цьому суд виходив із того, що Законом № 1801-VІІІ видатки на оплату суддів, що не пройшли кваліфікаційне оцінювання, виходячи з посадового окладу 32000 грн, не передбачені, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати суддівської винагороди позивачу поза межами видатків державного бюджету на його оплату праці. 
Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов. На обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що пунктом 23 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) передбачено отримання до проходження кваліфікаційного оцінювання суддею суддівської винагороди, визначеної відповідно до положень цього Закону. Також, цим Законом прямо встановлено, що суддівська винагорода не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 135). Тому на думку скаржника, у суду апеляційної інстанції не було підстав брати до уваги норми Закону України від         6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №1774- VIII) і визначений ним порядок розрахунку суддівської винагороди.
У відзиві на касаційну скаргу територіальне управління ДСА посилається на те, що постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно довідки Оржицького районного суду Полтавської області від 8 серпня 2017 року №05-17/5/17 ОСОБА_2 з 2 червня 2004 року працює в Оржицькому районному суді Полтавської області на посаді судді, на яку призначений Указом Президента України від 13 травня 2004 року №539/2004 "Про призначення суддів".           
ОСОБА_2 станом на 8 серпня 2017року не проходив кваліфікаційного оцінювання.
Згідно штатного розпису Оржицького районного суду Полтавської області на 2017 рік, затвердженого начальником територіального управління ДСА посадові оклади суддів затверджені на рівні 16000 грн.
Відповідно розрахункового листа, суддівська винагорода позивачу у період з 1 січня          2017 року по 31 січня 2017 року нараховувалася виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат у розмірі 1600 грн., визначених згідно пункту 3 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774- VIII (у загальному розмірі 16000 грн).
Доплата за вислугу років у розмірі 40% посадового окладу судді, нараховувалася останньому виходячи із окладу 16000 грн.
За період з 1 січня 2017 року по 31 січня 2017 року позивачу згідно наказу Оржицького районного суду Полтавської області від 4 січня 2017 року №1(В)с, надавалася щорічна додаткова відпустка, яка також оплачувалася із розрахунку окладу в розмірі 16000 грн.
          Вирішуючи питання обґрунтованості поданої касаційної скарги, Верховний Суд наголошує на тому, що відповідно до частин першої-другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Стаття 130 Конституції України гарантує, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Відповідно до частини першої статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з пунктом 1 частини третьої цієї статті Закону №1402-VIII, базовий розмір посадового окладу для судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
При цьому, пунктом 22 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим     Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
Пунктом 23 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень     Закону №2453-VI.
Зокрема, частиною третьою статті 133 Закону №2453-VI визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Отже, у порядку встановленому Конституцією України, Законом №1402-VIII визначено розмір посадового окладу для суддів місцевих судів, який до проходження суддею кваліфікаційного оцінювання складає 10 мінімальних заробітних плат.
Відповідно до статті 3 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці»     (далі - Закон №108/95-ВР) мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 40 Бюджетного кодексу України законом про Державний бюджет України визначається розмір мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період.
Статтею 8 Закону №1801-VIII установлено в 2017 році мінімальну заробітну плату в місячному розмірі з 1 січня - 3200 гривень.
Разом із тим, частиною першою     статті 8 Закону №108/95-ВР     передбачено, що держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.
1 січня 2017 року набрав чинності     Закон №1774-VIII.
Пунктом 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.
Таким чином, у межах здійснення державного регулювання оплати праці, передбаченого     статтею 8 Закону №108/95-ВР, державою прийнято Закон №1774-VIIІ, яким встановлено особливі умови визначення посадових окладів працівників, а саме, шляхом застосування в якості розрахункової величини мінімальної заробітної плати на рівні 1600 гривень, а не 3200 гривень.
При цьому, норми пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII безпосередньо не стосуються визначення розміру суддівської винагороди, адже ним врегульовано лише порядок застосування заробітної плати.
Законом №1774-VIIІ     також не вносились зміни до Закону №2453-VI і розмір суддівської винагороди залишився на рівні 10 мінімальних заробітних плат. 
Тому колегія суддів не бере до уваги аргументи скаржника щодо наявності суперечностей між нормами пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII та нормами статті 130 Конституції України, частини першої статті 135 Закону №1402-VIII щодо можливості визначення розміру винагороди судді виключно законом про судоустрій.
Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
За змістом статті 8 Закону України від 25 грудня 2015 року №928-VIII «Про Державний бюджет України на 2016 рік», установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату в місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня -  1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень.
З урахуванням норм статті 133 Закону №2453-VI, розмір суддівської винагороди, починаючи з 1 січня 2017 року, порівнюючи з його розміром, що діяв протягом 2016 року, не змінився.
Тому, є безпідставними посилання скаржника на звуження обсягу та змісту його прав внаслідок прийняття Закону №1774-VIII.
Стосовно посилань скаржника на рішення Європейського суду з прав людини від                       2 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України», то як зазначив у ньому Суд, держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.
Отже, як вказав Європейський суд з прав людини, держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання.
У випадку спірних відносин, держава не відмовляла скаржнику у виплаті йому суддівської винагороди у розмірі, визначеному законодавством, а лише змінила підходи щодо застосування мінімальної заробітної плати як нижньої межі оплати праці, яка гарантується державою, для усіх без виключення працівників.
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову та постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2017 року ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України
ПОСТАНОВИВ:
          Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2017 року у справі № 816/1339/17 залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Шарапа
В.М. Бевзенко 
 Н.А. Данилевич ,
Судді Верховного Суду