Постанова
Іменем України
25 квітня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 405/9750/13-ц
провадження № 61-4828св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів:                 Карпенко С. О.,        Погрібного С. О.,               
                            Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,            
 
учасники справи: 
позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
треті особи: приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Кіровоградської області ПрохорЛюбов Євгенівна, ОСОБА_8, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду                                        м. Кіровограда від 30 червня 2015 року у складі судді Іванової Л. А. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 січня 2016 року у складі колегії суддів: Сукач Т. О., Бубличенко В. П., Белінської І. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до                   ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Кіровоградської області                   Прохор Л. Є., ОСОБА_8, про визнання договору дарування недійсним та застосування реституції.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 24 лютого 2001 року між нею та її братом ОСОБА_9 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Прохор Л. Є., зареєстрований у реєстрі за № 732, за яким вона подарувала, а ОСОБА_9 прийняв у дар житловий будинок № АДРЕСА_3. ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_9 помер. Зазначила, що правочин був удаваним, оскільки на час укладення договору дарування її брат був громадянином Узбекистану і для вирішення питання його постійного місця проживання та громадянства виникла необхідність щодо наявності у нього нерухомості, придбання на потім особисто, з умовою повернення даного будинку їй як власнику. Із 30 березня 1973 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_11, а спірний будинок був придбаний 17 липня 1990 року і є спільною власністю подружжя, а тому при нотаріальному посвідченні договору дарування нотаріусом не було роз'яснено право і необхідність ОСОБА_11 у наданні згоди на посвідчення такого договору щодо будинку, який перебував у спільній власності подружжя. Її брат ОСОБА_9 та його родина протягом усього часу визнавали, що саме вона залишається власником будинку, вони ніколи не претендували на цей будинок, не брали участі у відновленні будинку, підтриманні його у належному стані, проведенні ремонтних робіт, оплаті комунальних послуг. Вона продовжує володіти та користуватися зазначеним будинком. Після смерті ОСОБА_9 з'ясувалося, що він залишив заповіт, за яким будинок АДРЕСА_3, разом із господарськими будівлями та земельною ділянкою, на якій він розташований, він заповів ОСОБА_8  
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_3, з урахуванням уточнених вимог, просила визнати договір дарування від 24 лютого 2001 року, укладений між нею та ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Прохор Л. Є., зареєстрований у реєстрі за № 732, щодо житлового будинку АДРЕСА_3, недійсним із моменту його укладення та повернути сторони у первісний стан з підстав, передбачених статтями 48, 58, 61, 83, 153, 243 ЦК Української РСР. 
 
Приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Прохор Л. Є. позов не визнала та пояснила, що при укладенні договору ОСОБА_3 був наданий паспорт НОМЕР_1, виданий 31 січня 1997 року Кіровським РВ УМВС України в Кіровоградській області, в якому на сторінці «сімейний стан» не було штампу про реєстрацію шлюбу, у зв'язку з чим дарувальник надала нотаріусу заяву про самостійне придбання житлового будинку, зміст якої був доведений до відома обдаровуваного. Якщо позивач дійсно на момент укладення договору перебувала у шлюбі, то вона сама особисто ввела в оману нотаріуса та обдаровуваного. Претензії щодо неправомірності дій при відчуженні будинку мав би пред'явити безпосередньо сам чоловік позивача, але жодних дій з цього приводу ним не здійснювалось. На момент укладення договору позивач була зареєстрована і мешкала за адресою: АДРЕСА_1, а обдаровуваний був зареєстрований АДРЕСА_4. 
 
ОСОБА_5 позов не визнала та пояснила суду, що зі змісту договору дарування від 24 лютого 2001 року, який було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_9, позивач не ставила будь-яких умов щодо повернення їй будинку АДРЕСА_3, а приватним нотаріусом договір дарування було посвідчено без будь-яких умов, що підтверджується договором дарування. Крім того, безпідставними є посилання на статтю 48 ЦК Української РСР, оскільки на момент посвідчення договору ОСОБА_3, як дарувальник за договором, надала нотаріусу паспорт, в якому був відсутній штамп про реєстрацію шлюбу, крім того, в оригіналі договору дарування є підпис позивача під її заявою про те, що будинок є її особистою власністю і що в шлюбі вона не перебуває. На момент укладення договору дарування позивач була зареєстрована у АДРЕСА_1, а ОСОБА_11 на момент укладення договору дарування був зареєстрований у АДРЕСА_1, де проживав до моменту його смерті. У будинку АДРЕСА_3 позивач та члени її сім'ї не проживали, при цьому позивачем не проводився капітальний ремонт будинку, не несла вона і витрат зі сплати комунальних послуг за утримання зазначеного будинку. ОСОБА_3 умисно ввела в оману нотаріуса про те, що на момент укладання договору дарування вона не перебувала в зареєстрованому шлюбі, на підставі чого оспорювати зазначений договір дарування мав право лише її покійний чоловік - ОСОБА_11, який протягом восьми років, і до моменту смерті, з позовом до суду про визнання договору дарування недійсним не звертався. Вважає, що договором дарування від 24 лютого 2001 року не порушені також і права ОСОБА_4, оскільки на момент укладення договору він був повнолітнім, будь-якого відношення до будинку, який було подаровано позивачем, він не мав. Обдаровуваний ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року і лише після його смерті позивач звернулася до суду з позовом із пропуском строку позовної давності, встановленого статтею 71 ЦК Української РСР, який не підлягає поновленню та є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності.
 
У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Кіровоградської області Прохор Л. Є., ОСОБА_8, про визнання договору дарування недійсним.
 
Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що договір дарування не відповідає вимогам закону та порушує його права. Спірний будинок було придбано 17 липня 1990 року його батьками: ОСОБА_3 та ОСОБА_11, які перебували у шлюбі, за їхні спільні кошти, та є спільною власністю подружжя. Після смерті батька він залишався спадкоємцем першої черги як син спадкодавця та має право на частину спірного будинку від належної його батьку як подружжю 1/2 частини будинку.                                 Крім того, зазначив, що ОСОБА_9 є його дядьком та братом його матері ОСОБА_3, який мав на меті переїхати у м. Кіровоград на постійне місце проживання, для отримання громадянства було необхідним наявність у нього нерухомого майна, що мало наслідком укладення між його матір'ю та його дядьком 24 лютого 2001 року договору дарування. Крім того, після смерті ОСОБА_9 йому стало відомо про наявність зазначеного договору дарування, який був укладений без згоди його батька ОСОБА_11, якому належить 1/2 його частини як спільного майна подружжя.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив визнати договір дарування від                 24 лютого 2001 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Прохор Л. Є., зареєстрований у реєстрі за № 732, щодо житлового будинку АДРЕСА_3, недійсним з моменту укладення з підстав, передбачених статтею 48 ЦК Української РСР та статтею 22 КпШС України. 
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 червня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 січня 2016 року, у задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовів, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4  не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вимог про недійсність договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_9 На момент нотаріального посвідчення договору дарування волевиявлення дарувальника ОСОБА_12 було вільним, відповідало її волі, що підтверджується її підписом в договорі дарування. Своєю заявою дарувальник ОСОБА_12 підтвердила, що спірний будинок з надвірними будівлями вона придбала самостійно, в шлюбі не перебуває.  При нотаріальному посвідченні договору дарування факт самостійного придбання жилого будинку відчужувачем нотаріусом перевірено за відсутністю штампу ЗАГСу в паспорті, реквізити якого записані в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій.  Крім того, ОСОБА_9 ніс витрати по утриманню будинку, що підтверджується, зокрема, договором про надання платних послуг технічним відділом від 14 липня 2008 року ВАТ по газифікації та газопостачанню «Кіровоградгаз», актом приймання виконаних робіт на видачу технічних умов та погодження робочого проекту від14 липня                   2008 року. 
 
Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, указав на те, що оспорюваний договір відповідає вимогам закону, а при його укладанні положення статей 22, 23 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України) та пункту 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України 1994 року порушені не були. He ґрунтуються на доказах та спростовуються матеріалами справи доводи, що оспорюваний договір укладено формально, без наміру створити юридичні наслідки, цей договір був необхідний для отримання ОСОБА_9 громадянства України. 
 
У лютому 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 січня 2016 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказувала на те, що у судовому засіданні та наданих письмових доказах достеменно встановлено, що спірний будинок за АДРЕСА_3 придбаний нею 17 липня 1990 року під час шлюбу і спільного проживання з ОСОБА_11 Отже, нотаріус зобов'язаний був за умовами договору роз'яснити зміст статті 22, 23 КпШС України, так як угода потребувала обов'язкового посвідчення за статтями КпШС України. Нею були надані до суду письмові докази на підтвердження володіння, користування, управління спірною нерухомістю, а саме: договір про надання послуг із газопостачання, договір № 150466 із послуг на водопостачання, розрахункову книжку про сплату послуг із газопостачання карткою ВКВП «Дніпро - Кіровоград».  ОСОБА_5 жодного дня не проживала у спірному будинку, у тому числі на день смерті брата фактично проживає у м. Ташкенті з ОСОБА_8 та у сина в АДРЕСА_2, що не заперечувалось у судовому засіданні. Про порушення свого права вона довідалась після смерті ОСОБА_9 До звернення до суду із цим позовом відповідач, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 вважали її єдиним власником спірного будинку, що також підтверджується листом доньки померлого -  ОСОБА_8 від 24 березня 2014 pоку про те, що цей будинок завжди належав і належить їй.  
 
При розгляді справи порушені й недотримані вимоги пункту 7 статті 76 ЦПК України 2004 року, що стосується порядку вручення судових повісток особам, що проживають за межами України, у порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.   
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У березні 2017 року ОСОБА_5 подала заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів у справі дійшли правильного висновку про те, що договір дарування є дійсним, оскільки при його укладенні ОСОБА_3 подала нотаріусу заяву про те, що будинок придбаний нею за особисті кошти і у шлюбі вона на момент укладення договору не перебуває. Судом було досліджено паспорт ОСОБА_3, виданий             11 січня 1997 року, в якому відсутні відомості про реєстрацію шлюбу. Після укладення договору дарування ОСОБА_9 у встановленому законом порядку зареєстрував своє право власності на будинок. Твердження позивача про те, що договір дарування потрібен був з метою отримання прописки, є безпідставними, оскільки на момент укладення договору дарування ОСОБА_9 був зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4. За вказаною адресою ОСОБА_9 був знятий з реєстрації тільки через рік у травні 2002 року, після отримання посвідки на проживання та оформлення пенсії. Громадянство України ОСОБА_9 не отримував.
 
У квітні 2016 року ОСОБА_4 подав до суду письмові пояснення, згідно з якими на час посвідчення договору дарування на ім'я ОСОБА_9 відсутня письмова згода ОСОБА_11 
 
Ухвалою від 20 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду. 
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4  пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду. 
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу. 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.
 
Судом установлено, що 24 лютого 2001 року між ОСОБА_3 як дарувальником та ОСОБА_9 як обдарованим було укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_9 прийняв у дар жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_3, який належить дарувальнику на підставі дублікату договору купівлі-продажу, виданого Кіровоградським обласним державним нотаріальним архівом 22 лютого 2001 року, за реєстром № 26, зареєстрованого Кіровоградським БТІ 22 лютого 2001 року за                       № 21141/120.
 
Зазначений договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Прохор Л. Є., зареєстровано в реєстрі за № 732.
 
ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_9, який є братом ОСОБА_3, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, актовий запис за № 565.
 
25 червня 2013 року до приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу Озерної О.П. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 за законом, яка зареєстрована в Книзі обліку та реєстрації спадкових справ під № 4, звернулася ОСОБА_3 
 
03 серпня 2013 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом, складеним спадкодавцем ОСОБА_9 та посвідченим 07 лютого 2007 року державним нотаріусом Першої кіровоградської державної нотаріальної контори, за реєстром                     № 3-242, зареєстровано у Книзі обліку та реєстрації спадкових справ під № 7, звернувся син спадкодавця - ОСОБА_6
 
Відповідно до заповіту, серед іншого, ОСОБА_9, заповів своїй дочці - ОСОБА_8 належні йому на праві приватної власності житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та земельну ділянку, на якій він розташований, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.
 
30 серпня 2013 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Озерною О. П. винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно з якою на підставі статті 49 Закону України «Про нотаріат», пунктів 31, 32, 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її брата ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року, на житловий будинок АДРЕСА_3, оскільки вона є спадкоємцем другої черги за законом, при цьому крім неї, спадкоємцями є дружина спадкодавця ОСОБА_9 - ОСОБА_5, яка прийняла спадщину в порядку статті 1268 ЦК України, та син спадкодавця ОСОБА_6, який прийняв спадщину за заповітом. 
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просила визнати договір дарування недійсним, оскільки цей правочин було вчинено без згоди другого з подружжя - ОСОБА_11, якому спірний будинок належав на праві спільної сумісної власності подружжя. 
 
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції Українизакони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп,                     від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001,                                від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).
 
Відповідно до статті 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
 
З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, оскільки відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
 
Відповідно до статті 243 ЦК УкраїнськоїРСР  за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність і він вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб'єктами. Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв'язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувателя) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувателя. 
 
Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК Української РСР).
 
Відповідно пунктів 8, 9 договору сторони (ОСОБА_3 та ОСОБА_8) підтвердили, що зазначений договір не носить характеру мнимої чи удаваної угоди, зі змістом статей 48, 55-58 Цивільного кодексу сторони ознайомлені. Зміст статті               243 ЦК України, статті 4 Закону України «Про власність», статей 22, 30 Земельного кодексу України сторонам роз'яснено.
 
Будь-які умови щодо повернення обдарованим ОСОБА_9 будинку дарувальнику не зазначені. 
 
Відповідно до інформації, наданої ОКП «Кіровоградське ООБТІ» від 20 лютого                   2015 року, ОСОБА_3  була власником житлового будинку з надвірними будівлями на підставі договору дарування від 17 липня 1990 року № 1-1493, який подарувала ОСОБА_9 (договір дарування від 24 лютого 2001 року № 732). Після укладення договору дарування спірний договір був зареєстрований у Кіровоградському ООБТІ, тим самим відбулася державна реєстрація цього договору відповідним органом, а обдаровуваний за договором дарування прийняв дарунок та набув право власності на будинок АДРЕСА_3.
 
Отже, договір дарування було виконано шляхом реєстрації ОСОБА_9 права власності на будинок АДРЕСА_3. 
 
Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, правильно встановили те, що в момент нотаріального посвідчення договору дарування волевиявлення дарувальника ОСОБА_3 було вільним, відповідало її волі, що підтверджується її підписом в договорі дарування та плином часу, а саме, позивач звернулася із позовом про визнання недійсним договору дарування після більше ніж одинадцяти років після його укладення.
 
Положеннями статей 42, 43, 44 ЦК Української РСР визначалося, що угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній); письмові угоди повинні укладатись в письмовій формі; у письмовій формі повинні укладатись угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми, письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.
 
Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (стаття 45 ЦК Української РСР).
 
Стаття 47 ЦК Української РСРвизначала, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. 
 
Відповідно до статті 48 ЦК Української РСРнедійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
 
Відповідно до статей 22, 23 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.
 
Крім того, відповідно до пункту 10 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України                          від 18 червня 1994 року № 18/5 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин та нотаріального посвідчення договору дарування, який є предметом спору) (далі - Інструкція) при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій, і особу громадянина, який підписався за нього. Установлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина. Документи, що посвідчують особу громадян, які звернулись за вчиненням нотаріальних дій, їх представників або представників установ, підприємств і організацій, повертаються особам, що їх подали, без залишення копій, але в реєстрі записується найменування документа, його номер, дата видачі й найменування установи, яка видала документ.
 
Угоди про відчуження або заставу майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого із подружжя (стаття 23 КпШС (пункт 35 розділу ІІІ Інструкції).
 
Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на відчуження або заставу спільного майна повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку або підприємством, установою, організацією, в якій він працює чи  навчається, житлово-експлуатаційною організацією за місцем його проживання, або адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому він перебуває на лікуванні. Засвідчувати справжність підпису не потрібно, якщо чоловік або дружина відчужувача особисто подасть нотаріусу заяву про згоду на відчуження. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, перевіряє справжність його підпису, про що робить відмітку на заяві, і вказує назву документа, який посвідчує особу, номер, дату видачі і назву установи, що його видала.
 
У свою чергу, відповідно до пункту 36 розділу ІІІ Інструкції угода про відчуження або заставу майна, яка потребує обов'язкової нотаріальної форми, може бути посвідчена без згоди другого з подружжя, якщо з правовстановлюючого документа, свідоцтва про шлюб та інших документів видно, що зазначене майно є не спільною, а особистою власністю одного з подружжя (набуте до реєстрації шлюбу, одержане під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, здійснено поділ майна, набутого під час перебування в зареєстрованому шлюбі тощо). Про перевірку цієї обставини нотаріус робить відмітку на примірнику договору (угоди), що залишається в державній нотаріальній конторі чи у приватного нотаріуса, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до договору.
 
При посвідченні договору про відчуження або заставу майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена чи неодружений, в шлюбі не перебуває, вдова, вдівець), в державну нотаріальну контору чи приватному нотаріусу відчужувачем подається письмова заява про це. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома другого учасника угоди, який на підтвердження того, що ця обставина йому відома, підписується на заяві. Така заява повинна виходити особисто від відчужувача, а у разі вчинення угоди через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні угоди подавати від його імені відповідні заяви.
 
З матеріалів справи вбачається, що в договорі дарування від 24 лютого 2001 року дарувальник ОСОБА_3 своєю заявою підтвердила те, що предмет цього договору - житловий будинок АДРЕСА_3 у м. Кіровоградіз надвірними будівлями вона придбала самостійно, в шлюбі не перебуває.
 
Обдаровуваний ОСОБА_9 у договорі зазначив про те, що йому про зазначений факт відомо.
 
При нотаріальному посвідченні договору дарування факт самостійного придбання жилого будинку відчужувачем нотаріусом перевірено відсутність штампу ЗАГСу у паспорті щодо сімейного стану ОСОБА_3, реквізити якого записані в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій.
 
Отже, нотаріусом при посвідченні правочину було дотримано вимоги законодавства. 
 
Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що під час укладення оспорюваного договору дарування було дотримано всіх вимог, необхідних для чинності правочину за цивільним законодавством України, яке діяло на час укладення оспорюваної угоди, а           ОСОБА_3 не надала належних доказів протилежного.
Крім того, ОСОБА_3 у своїй позовній заяві вказувала на те, що її чоловік ОСОБА_4 знав про укладений нею договір дарування. За життя                     ОСОБА_4 не оспорював договір дарування.
 
Іншою підставою для визнання договору недійсним ОСОБА_3 вказувала на її мнимість.
 
Відповідно до статті 58 ЦКУкраїнської PCP недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки.
 
Мнима угода нікчемна, оскільки при її здійсненні відсутня головна ознака угоди - її спрямованість на виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин. Мнима угода може бути укладена в протизаконних цілях (наприклад, лжедарування майна з метою приховати його від конфіскації) і без таких цілей, але в будь-якому випадку вона абсолютно недійсна, бо суб'єкти, щo здійснюють її, не бажають і не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються угодами такого типу. Водночас фіктивний договір може взагалі не мати правової мети. Фіктивним договором може бути визнаний будь-який правочин, якщо він немає на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений (нотаріальне посвідчення, державна реєстрація). Сам по собі факт невиконання учасниками правочину його умов не робить його фіктивним. Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.
 
Отже, мнимою є угода, за якою сторони не здійснювали ніяких дій.  Якщо на виконання договору було передано майно або майнові права, такий договір не може бути кваліфіковано як мнимий.
 
Разом з тим під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_9, отримавши у дар будинок, зареєстрував своє право власності на нього, проживав у ньому до дня своєї смерті, що підтверджується довідкою УДМС України в Кіровоградській області від 14 серпня 2013 року, згідно з якою постійно зареєстрованим з 28 травня            2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_6 року місцем проживання ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, громадянина Республіки Узбекистан, значилося за адресою: АДРЕСА_3.
 
З наданих фотокопій розрахункових книжок по оплаті житлово-комунальних послуг та квитанцій по оплаті за житлово-комунальні послуги, зокрема, електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення, судом першої інстанції було встановлено, що розрахункові книжки виписані на ім'я споживача ОСОБА_9, від імені якого здійснювалися періодичні проплати за надані послуги, крім того, в розрахункових книжках вказано кількість прописаних осіб - одна особа, чим спростовуються доводи заявника про те, що в зазначеному будинку вона проживала разом зі своєю сім'єю.
Крім цього, ОСОБА_9 ніс витрати за утримання будинку, що підтверджується, зокрема, договором про надання платних послуг технічним відділом від 14 липня 2008 року ВАТ по газифікації та газопостачанню «Кіровоградгаз», актом приймання виконаних робіт на видачу технічних умов та погодження робочого проекту за                  14 липня 2008 року.
Надаючи оцінку доказам у справі, суд першої інстанції цілком аргументовано  ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання договору недійсним як мнимого, оскільки з'ясував фактичну передачу ОСОБА_9 спірного будинку та прийняття останнім його у дар і вчинення дій щодо володіння, користування та розпорядження ним. 
При цьому судом першої інстанції правильно не взято до уваги покази свідків, оскільки не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.
Суд зауважує, що обставини, з якими позивач поєднувала підстави для визнання недійсним договору дарування, а саме: відсутність згоди іншого з подружжя на укладення такого договору, що може бути, у разі доведення, самостійною підставою для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, визначених законом, які за своїм змістом і положеннями частини першої статті 58 ЦК Української РСРє взаємовиключними.  
 
Розглядаючи позови, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаних позовів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник. 
 
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 26 січня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                 В. А. Стрільчук
 
Судді:                                                                           С. О. Карпенко
 
                                                                                                           С.О. Погрібний
 
                                                                                     О.В. Ступак
 
                                                                                                                                              Г. І.Усик