Постанова
Іменем  України 
 
20 червня 2018 року
м. Київ
 
справа №2-10529/09
провадження № 61-33838св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О.,              Крата В. І.,
 
учасники справи:
 
позивач (відповідач за зустрічним позовом та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги) - ОСОБА_4,
 
представник позивача (відповідача за зустрічним позовом та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги) - ОСОБА_5,
 
відповідач (позивач за зустрічним позовом та відповідач за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги) - ОСОБА_6,
 
представник відповідача (позивача за зустрічним позовом та відповідача за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги) - ОСОБА_7,
 
третя особа (позивач за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги) - ОСОБА_8,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Кононенко Н. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
У липні 2009 ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до               ОСОБА_6, у якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на 2/3 частини житлового будинку, розташованого по                          АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Lexus ES 350». Крім того, позивач просив визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування вказаним житловим будинком та усунути перешкоди власнику, знявши відповідача з реєстрації за місцем проживання.
Позовна заява мотивована тим, що з 1983 року по 2009 рік він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_8 Шлюб розірвано на підставі рішення суду                від 16 жовтня 2009 року. Зазначав, що у період шлюбу вони придбали: у                2001 році земельну ділянку площею 0,0894 га за адресою: АДРЕСА_1, на якій побудували житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 507 кв. м, які були оформлені на               ОСОБА_4; у 2007 році автомобіль марки «Lexus ES 350», вартістю               280 350 грн зареєстрований за ОСОБА_4 Зазначав, що за нотаріально посвідченими договорами він подарував: 11 квітня 2002 року ОСОБА_6 0,0447 га (1/2 частини) вищевказаної земельної ділянки;  20 червня 2002 року сину ОСОБА_8 1/3 частини вищевказаного житлового будинку. 
Крім того, позивач просив до переліку майна, що підлягає поділу, включити його та ОСОБА_6 зобов'язання перед публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), публічним акціонерним товариством «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Фінанси та Кредит») та публічним акціонерним товариством «Індекс Банк» (далі -             ПАТ «Індекс Банк») за кредитними договорами на загальну суму                           286 870,10 дол. США та 154 385 грн 70 коп. 
Вважав, що земельна ділянка поділена між ним та відповідачем по 0,0447 га і подальшому розподілу не підлягає. Вартість майна, на яке може претендувати відповідач, складається з вартості 1/3 частини житлового будинку, що дорівнює 1 082 952 грн або 135 200 дол. США та 1/2 вартості автомобіля марки «Lexus ES 350», що дорівнює 140 175 грн або                               17 500 дол. США, а всього 152 700 дол. США. Вказував, що ОСОБА_6 не проживає у спірному будинку з 2009 року. 
Крім того, зазначав, що з часу розірвання шлюбу він виплатив банківським установам за спільними кредитними зобов'язаннями 182 862,4 дол. США та бере на себе зобов'язання погасити 124 712,2 дол. США.
Просив позов задовольнити.
У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_8, в якому також просила поділити спільне майно колишнього подружжя. 
Зокрема, заперечуючи проти позову ОСОБА_4 та посилаючись на положення статей 372, 392 ЦК України, статті 24 КпШС України, статей                65, 66, 69, 70, 71 СК України, статті 120 ЗК України просила: виділити їй               1/3 частини спірного житлового будинку в натурі з урахуванням меж належної їй на праві власності земельної ділянки площею 0,047 га; виділити їй предмети домашнього побуту на загальну суму 30 000 грн; стягнути                      з ОСОБА_4 на її користь вартість 1/2 частини автомобіля марки «Lexus ES 350» у сумі 140 175 грн. 
У жовтні 2013 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги - син сторін ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та             ОСОБА_6, у якій просив визнати земельну ділянку площею 0,0894 га за адресою: АДРЕСА_1 спільною частковою власністю ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та визнати за ним право власності на 1/3 частини вказаної земельної ділянки. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. 
Здійснено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_4 та                  ОСОБА_6
Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на                   2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1, загальною площею 507 кв. м, житловою площею 126,8 кв. м, автомобіль марки «LEXUS ES 350», реєстраційний номер НОМЕР_1. 
Визнано ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловими приміщеннями у домоволодінні, розташованому за адресою:               АДРЕСА_1.
Встановлено порядок виконання цього рішення, визначивши, що це рішення є підставою для відповідного уповноваженого органу державної влади негайно з набранням цим рішенням законної сили для зняття                  ОСОБА_6 з реєстраційного обліку місця проживання за адресою:                АДРЕСА_1. 
Позов ОСОБА_8 задоволено частково. 
Визнано за ОСОБА_8 право приватної власності на 1/3 частину земельної ділянки, площею 0,0298 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, обраховуючи її розмір від загальної площі цієї ділянки розміром в 0,0894 га. 
Роз'яснено рішення суду та зазначено, що площі земельних ділянок, які належать на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за адресою:              АДРЕСА_1, підлягають зменшенню на                  1/3 частину відповідно, та складатимуть після набрання чинності цим рішенням по 0,0298 га кожному. 
Позов ОСОБА_6 задоволено. 
Визнано за ОСОБА_6 право власності на предмети домашнього побуту: спальний меблевий гарнітур «Мобила», виробництва Республіки Молдова, 1994 року випуску, з натуральної деревини, що складається з двоспального ліжка, двох приліжкових тумб, двостулкової шафи, трюмо із дзеркалом і пуфа, що разом складається з 6 предметів, вартістю 2 000 грн; столовий гарнітур, виробництва Республіка Румунія, 1997 року випуску, з натуральної деревини дубу, що складається із шафи для посуду, бару, двох комодів для постільної білизни, разом з шести предметів, вартістю                   8 450 грн; диван-ліжко із замші, червоного кольору, 2008 року випуску, вартістю 4 000 грн; холодильник «PHILIPS», білого кольору, 1995 року випуску, вартістю 1 700 грн; кольоровий плазмовий телевізор марки «PHILIPS», 2007 року випуску, вартістю 6 800 грн; пристрій домашній кінотеатр марки «PHILIPS», 2007 року випуску, вартістю 3 500 грн; підставка під телевізор із ДСП зі скляними дверцятами, 2006 рік випуску, вартістю  500 грн; кольоровий телевізор марки «LG», 2004 року випуску, вартістю                   1 000 грн; тостер «PHILIPS», 1994 року випуску, вартістю 100 грн; праска «Ellenberg», 2007 року випуску, вартістю 100 грн; фен «PHILIPS», 2007 року випуску, вартістю 100 грн; кухонний посуд, разом в кількості 120 предметів на загальну суму 500 грн; телефонний апарат «Sony», 2004 року випуску, вартістю 250 грн; швацька машина марки «GANOME MUEXCEL», 2002 року випуску, вартістю 1 000 грн, зобов'язано ОСОБА_4 передати ці предмети ОСОБА_6 
У задоволенні позову ОСОБА_6 про поділ спільного майна, виділення частини житлового будинку, стягнення компенсації вартості частини спільного майна відмовлено. 
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на праві спільної сумісної власності сторонам належить спірний будинок АДРЕСА_1 (за вирахуванням 1/2 частини, що належить ОСОБА_8 на підставі договору дарування). Умови договору дарування в частині неврахування прав та інтересів неповнолітнього щодо спірної земельної ділянки є нікчемними (недійсними). Автомобіль марки «LEXUS ES 350», реєстраційний номер НОМЕР_1, є спільним майном колишнього подружжя, а тому ОСОБА_6 вправі вимагати компенсацію вартості належної їй частки, оскільки це майно за визначенням є неподільним. Під час встановлення розміру спільного майна та його поділу судом враховано боргові зобов'язання подружжя перед банками за кредитними договорами.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України                         з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення яким позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Здійснено поділ спільного сумісного майна подружжя, виділено у власність ОСОБА_4 1/3 частку домоволодіння, розташованого за адресою: будинок АДРЕСА_1, що в цілому складається               з одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 507 кв. м житловою площею 126, 8 кв. м; автомобіль марки «LEXUS ES 350», реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 302 417 грн 50 коп. 
У задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим будинком, усунення перешкод власнику, шляхом зняття з реєстрації за місцем проживання відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено частково.
У порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя виділено у власність ОСОБА_6 1/3 частину домоволодіння, розташованого за адресою: на АДРЕСА_1, що в цілому складається з одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 507 кв. м, житловою площею 126,8 кв. м; спальний меблевий гарнітур «Мобила», виробництва Республіки Молдова, 1994 року випуску, з натуральної деревини, що складається з двоспального ліжка, двох приліжкових тумб, двостулкової шафи, трюмо із дзеркалом і пуфа, що разом складається з               6 предметів, вартістю 2 000 грн; столовий гарнітур, виробництва Республіка Румунія, 1997 року випуску, з натуральної деревини дубу, що складається із шафи для посуду, бару, двох комодів для постільної білизни, разом з шести предметів, вартістю 8 450 грн; диван-ліжко із замші, червоного кольору, 2008 року випуску, вартістю 4 000 грн; холодильник «РНІLІРS», білого кольору, 1995 року випуску, вартістю 1 700 грн; кольоровий плазмовий телевізор марки «РНІLІРS», 2007 року випуску, вартістю 6 800 грн; пристрій домашній кінотеатр марки «РНІLІРS», 2007 року випуску, вартістю 3 500 грн; підставка під телевізор із ДСП зі скляними дверцятами, 2006 рік випуску, вартістю 500 грн; кольоровий телевізор марки «LG», 2004 року випуску, вартістю 1 000 грн; тостер «РНІLІРS», 1994 року випуску, вартістю 100 грн; праску «Еllеnbегg», 2007 року випуску, вартістю 100 грн; фен «РНІLІРS»,              2007 року випуску, вартістю 100 грн; кухонний посуд, разом у кількості               120 предметів на загальну суму 500 грн; телефонний апарат «Sопу»,                   2004 року випуску, вартістю 250 грн; швацьку машину марки «GАNОМЕ МUЕХСЕL», 2002 року випуску, вартістю 1 000 грн, зобов'язано                      ОСОБА_4 передати ці предмети ОСОБА_6 
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 136 208 грн 75 коп. компенсацію різниці вартості поділеного майна. 
У задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено. 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів, що кошти за кредитними договорами, ним використані на задоволення потреб сім'ї, а не на інші потреби, зокрема, у підприємницькій діяльності. Сам по собі факт надання нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_6 на укладення                    ОСОБА_4 договорів про надання споживчих кредитів не свідчить про те, що за такі кредитні кошти було придбано майно, яке в подальшому використано в інтересах сім'ї; за кредитні кошти було проведено ремонт у квартирі подружжя. Отже, жоден з кредитних договорів, укладених ОСОБА_4 з банками не створює обов'язків для ОСОБА_6 
У травні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подала заяву про перегляд рішення апеляційного суду Одеської області                            від 01 грудня 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами.
Заява про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами мотивована тим, що кредитні кошти, отримані від банків за кредитними договорами, у діяльності підприємства не використовувалися. Такі кошти отримані для задоволення потреб сім'ї, а тому створюють для                    ОСОБА_6 обов'язки.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2017 року заяву представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про перегляд у зв'язку                    з нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2015 року залишена без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що названа заявником обставина не є нововиявленою в розумінні частини другої статті 361 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення), оскільки під час розгляду справи судом досліджено  і проаналізовано походження, обсяг та склад майна колишнього подружжя. 
У вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просила ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2017 року скасувати та задовольнити заяву про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.
Касаційна скарга мотивована тим, що отримані за кредитними договорами кошти були використані в інтереах сім'ї, а не для підприємницької діяльності ОСОБА_4, що підтверджено довідкою про результати бухгалтерської перевірки ВФК «ТСК» ТОВ, засновником якої є заявник. Такий факт не був відомим під час розгляду справи у судів, оскільки така довідка видана після ухвалення рішення у травні 2017 року, а тому                          є нововиявленою обставиною. Кредитні кошти, що використані в інтересах сім'ї, мають цільове призначення і не можуть використовуватися позичальником з іншою метою.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                         і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження.
У листопаді 2017 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції без змін.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності             15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 02 червня 2018 року справу № 2-н-169/2010 передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 361 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення) рішення або ухвала суду, яким закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами.
 
Пунктом 1 частини другої статті 361 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення) передбачено, що підставою для перегляду рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

У пунктах 3, 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України                  з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року                     № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» роз'яснено, що нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга статті 361 ЦПК України 2004 року).
 
Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами                    1, 2 частини другої статті 361 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення), є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.
 
Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
 
Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.
 
Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.
 
Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов'язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами                і можуть бути підставою для пред'явлення нової вимоги. 
 
Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.
 
Не можуть бути визнані нововиявленими нові обставини, тобто такі, що виникли після постановлення рішення, а також обставини, на які посилалась особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в скарзі або які могли бути встановлені при з'ясуванні судом обставин у справі.
 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, апеляційний суд взяв до уваги вищенаведені роз'яснення пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені у постанові                               від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами», та дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстав для задоволення заяви представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про перегляд рішення апеляційного суду Одеської області від 01 грудня                    2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами немає. 
 
При цьому суд правильно виходив із того, що обставини, на які заявник посилається у заяві, не можуть розцінюватися як нововиявлені у розумінні статті 361 ЦПК України 2004 року, оскільки під час розгляду справи судом досліджено і проаналізованого проходження, обсяг та склад майна, що підлягав поділу між сторонами.
 
Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (P0N0MARY0V v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).
 
Процедура скасування остаточного судового рішення у зв'язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, від 18 листопада 2004 року).
 
Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про перегляд рішення апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами, є правильним.
 
Аргументи касаційної скарги є аналогічними, викладеним у заяві про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, та не дають підстав для висновку про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня                  2006 року). Оскаржені ухвали відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 29 червня                2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 серпня                2017 року без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            В. І. Журавель
                        
                                                                                                            Н.О. Антоненко
 
                                                                                                            В.І. Крат