ПОСТАНОВА
Іменем України

06 червня 2018 року 
Київ
справа №2а-3608/10/1770
адміністративне провадження №К/9901/3312/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Пасічник С.С.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Рівне на постанову Рівненського окружного адміністративного суду у складі судді Томчука А.В. від 02 вересня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Костіва М.В., суддів Кузьмича С.М., Савицької Н.В. від 11 грудня 2013 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у м. Рівне про визнання неправомірними дій, визнання нечинними та скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій та податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - позивач/ФОП) звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Рівне (далі - відповідач/Інспекція), в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила: 1) визнати неправомірними дії щодо проведення перевірки; 2) визнати нечинними та скасувати рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 08 квітня 2010 року №0001061742/0, податкове повідомлення-рішення від 08 квітня 2010 року №0001071742/0 та податкове повідомлення-рішення від 06 травня 2010 року №0001071742/1, від 20 липня 2010 року №0001071742/2 та від 20 липня 2010 року №0001071742/3.

Обґрунтовуючи позовну заяву, зазначала, що податковий орган при прийнятті спірного рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій дійшов помилкового висновку про порушення позивачем пунктів 1, 2 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06 липня 1995 року №265/95-ВР (далі - Закон №265/95-ВР), оскільки позивач є суб'єктом малого підприємництва та здійснює діяльність у сфері надання туристичних послуг, а тому згідно із пунктом 6 статті 9 вказаного Закону на нього не поширюються вимоги щодо застосування реєстраторів розрахункових операцій при реалізації послуг та здійсненні розрахункових операцій. Крім того, вказувала на відсутність у податкової інспекції підстав для застосування штрафних санкцій поза межами строків, встановлених статтею 250 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2010 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2013 року, позов задоволено частково; визнано нечинним та скасовано рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 08 квітня 2010 року №0001061742/0; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, задовольняючи частково позовні вимоги, дійшов висновку, що позивач правомірно проводив реалізацію туристичних послуг з оформленням прибуткових касових ордерів (розрахункових квитанцій) без застосування реєстраторів розрахункових операцій, а тому відсутні підстави для застосування до нього штрафних (фінансових) санкцій на підставі статті Закону №265/95-ВР й, до того ж, поза межами строків, передбачених статтею 250 ГК України.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Інспекція подала касаційну скаргу, в якій просила їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. При цьому, як вбачається із змісту касаційної скарги, відповідачем по суті оскаржується рішення судів лише в частині задоволених позовних вимог.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, посилалась на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, оскільки позивач, будучи фізичною особою-підприємцем та здійснюючи діяльність у сфері туризму, проводила розрахункові операції в готівковій формі без застосування реєстраторів розрахункових операцій, чим порушила положення пунктів 1, 2 статті 3 Закону №265/95-ВР.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27 січня 2014 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Позивач у запереченнях на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечила, вважаючи їх безпідставними, а рішення судів попередніх інстанцій, які вона просить залишити без змін, - обґрунтованими та законними.

В подальшому, касаційна скарга відповідно до пункту 4 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передана до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах й протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію для її розгляду у складі судді-доповідача Пасічник С.С., суддів Васильєвої І.А., Юрченко В.П.

Ухвалами Верховного Суду від 10 травня 2018 року та від 16 травня 2018 року, відповідно, справу призначено до попереднього розгляду на 16 травня 2018 року, а в подальшому - до касаційного розгляду в судовому засіданні на 06 червня 2018 року.

Враховуючи, що в засідання суду 06 червня 2018 року представники сторін не з'явились, а також беручи до уваги положення пункту 2 частини 1 статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України, касаційний суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що Інспекцією проведена планова документальна перевірка діяльності суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 за період з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2009 року, за результатами якої складено акт перевірки від 26 березня 2010 року №51/2731704326/17-117, яким, окрім іншого, зафіксовано порушення ФОП пунктів 1, 2 статті 3 Закону №265/95-ВР, а саме при здійсненні турагенської діяльності ФОП у період IV кварталу 2008 року - 2009 року відповідно до укладених договорів із замовниками туристичних послуг (туристами) проводила розрахунки за готівкові кошти з видачею розрахункових квитанцій, не застосовуючи при цьому реєстратор розрахункових операцій.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем прийнято рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 08 квітня 2010 року №0001061742/0 на суму 1255335,00 грн.

Касаційний суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про невідповідність вимогам законодавства згаданого рішення, виходячи з наступного.

Статтею 1 Закону №265/95-ВР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що реєстратори розрахункових операцій застосовуються фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності або юридичними особами (їх філіями, відділеннями, іншими відокремленими підрозділами), які здійснюють операції з розрахунків у готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також уповноваженими банками та суб'єктами підприємницької діяльності, які виконують операції купівлі-продажу іноземної валюти.

За правилами положень пунктів 1, 2 статті 3 Закону №265/95-ВР суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані: проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок; видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції.

За порушення вказаних норм до суб'єктів підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних органів державної податкової служби України застосовуються фінансові санкції у разі непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій; у разі нероздрукування відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки у п'ятикратному розмірі вартості проданих товарів (наданих послуг), на які виявлено невідповідність (пункт 1 статті 17 вказаного Закону).

Водночас, відповідно до пункту 6 статті 9 Закону №265/95-ВР реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (наданні послуг) суб'єктами підприємницької діяльності - фізичними особами, оподаткування доходів яких здійснюється відповідно до законодавства з питань оподаткування суб'єктів малого підприємництва (в тому числі шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку), якщо такі суб'єкти не здійснюють продаж підакцизних товарів (крім пива на розлив), за умови ведення такими особами книг обліку доходів і витрат у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за поданням державного органу, уповноваженого провадити державну регуляторну політику.

Отже, умовами для незастосування реєстраторів розрахункових операцій та розрахункових книжок є оподаткування доходів суб'єкта підприємницької діяльності відповідно до законодавства з питань оподаткування суб'єктів малого підприємництва та ведення такими особами книг обліку доходів і витрат у встановленому порядку.

Згідно із визначенням, наведеним в статті 1 Закону України «Про державну підтримку малого підприємництва» від 19 жовтня 2000 року №2063-III (далі - Закон №2063-III), положення якого були чинними на момент спірних відносин, суб'єктами малого підприємництва є, зокрема, фізичні особи, зареєстровані у встановленому законом порядку як суб'єкти підприємницької діяльності.

Одними із основних напрямів державної підтримки малого підприємництва є встановлення системи пільг для суб'єктів малого підприємництва, а також запровадження спрощеної системи оподаткування, бухгалтерського обліку та звітності (пункти 2, 3 частини 1 статті 5 Закону №2063-III).

У відповідності до частини 3 статті 11 Закону №2063-III спрощена система оподаткування, бухгалтерського обліку та звітності може застосовуватися поряд з діючою загальною системою оподаткування, бухгалтерського обліку та звітності, передбаченою законодавством, на вибір суб'єкта малого підприємництва.

Аналогічні положення закріплені і в пункті 4 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03 липня 1998 року №727/98, який був чинний на момент спірних відносин.

Враховуючи наведене, а також те, що надання туристичних послуг не пов'язане із продажем підакцизних товарів, викладені у касаційній скарзі доводи відповідача про здійснення ФОП посередницької діяльності не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо безпідставності застосування до позивача - суб'єкта малого підприємництва штрафних санкцій за надання таких послуг без застосування реєстратора розрахункових операцій. Судами ж не встановлено порушень ведення позивачем книги обліку доходів і витрат.

Окрім того, відповідно до статті 238 ГК України (у редакції, чинній на момент проведення перевірки та застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій) за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідації його наслідків.

Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Згідно частини 1 статті 239 ГК України до суб'єктів господарювання можуть застосовуватись адміністративно-господарські санкції, зокрема, у вигляді адміністративно-господарського штрафу.

Отже, фінансові санкції у вигляді штрафів за порушення у сфері розрахункових операцій є адміністративно-господарськими санкціями у розумінні статей 238, 239 ГК України.

Статтею 250 ГК України встановлено обмеження строків застосування адміністративно-господарських санкцій, а саме згідно частини 1 цієї статі (у редакції, чинній на момент проведення перевірки та застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій) адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, відповідач при виявленні факту порушення суб'єктом господарювання встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, зокрема, порушення вимог Закону №265/95-ВР, мав дотримуватися наведених положень законодавства, у зв'язку з чим міг прийняти рішення про застосування такого виду адміністративно-господарських санкцій, як штрафні санкції, протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Оскільки встановлені в ході перевірки обставини мали місце у період з 01 жовтня 2008 року по 04 грудня 2009 року, правильним є висновок судів попередніх інстанцій, що застосування до позивача частини адміністративно-господарських санкцій відбулося поза межами строків, передбачених статтею 250 ГК України.

Таким чином, Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За правилами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень.

Доводи ж касаційної скарги за наведеного не дають підстав для висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень, а тому підстави для скасування ухвалених судових рішень та задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Рівне залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2013 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник
І.А. Васильєва 
 В.П. Юрченко ,
Судді Верховного Суду