Постанова
Іменем України
 
11 липня 2018 року 
м. Київ
 
справа №  496/851/15-ц
провадження № 61-27258св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О. (суддя - доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4, 
відповідач - Державна казначейська служба України,
треті особи: Біляївська міжрайонна прокуратура Одеської області, Біляївський районний відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на ухвалу Біляївського районного суду  Одеської області від 30 липня 2015 року у складі судді Трушиної О. І. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Кононенко Н. А., Цюри Т. В., 
ВСТАНОВИВ: 
У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, треті особи:  Біляївська міжрайонна прокуратура Одеської області, Біляївський районний відділ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - Біляївський РВ ГУ МВС України в Одеській області ), про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 07 квітня 2013 року відносно позивача було порушено кримінальну справу за фактом замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого повторно за попередньою змовою групою осіб, яке не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі винного, та обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов'язання; накладено арешт на автомобіль марки Mazda модель Bongo автомобільний номерний знак НОМЕР_1 та два ключі від транспортного засобу. 
Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 грудня 2014 року,  ОСОБА_4, обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 15, частиною другою статті 185 КК України,  виправдано у зв'язку із недоведенням, що кримінальне правопорушення вчинене ним. Запобіжний захід у вигляді особистого зобов'язання скасований.
Посилаючись на те, що перебував під слідством та судом протягом 20 місяців та 9 днів, з яких три дні він знаходився під вартою, а його тримання під вартою та здійснення відносно нього кримінального провадження було незаконним, ОСОБА_4 просив стягнути на його користь 500 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 30 липня 2015 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 24 713,70 грн на  відшкодування моральної шкоди шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що унаслідок незаконного перебування під слідством і судом у позивача виникло право на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди.
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2015 року, апеляційні скарги ОСОБА_4 та Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області задоволено частково. 
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що позивачем неправильно визначено суб'єктний склад учасників судового процесу.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 задоволено частково. 
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди, про яку просив позивач чинним законодавством покладено саме на Державну казначейську службу України, а тому саме вона є належним відповідачем.  
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 29 серпня 2017 року апеляційну скаргу Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. 
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 липня 2015 року змінено та збільшено розмір морального відшкодування до 65 500,00 грн, назву оскаржуваного процесуального документу «Рішення» Біляївського районного суду Одеської області від 30 липня 2015 року, змінено на «Ухвалу». 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачеві внаслідок незаконного перебування під слідством і судом була заподіяна моральна шкода. 
Проте переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зауважив, що апеляційний перегляд відбувається у 2017 році, моральна шкода позивачеві не відшкодована, а тому до спірних правовідносин мають застосовуватись положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», яким встановлено розмір мінімальної зарплати на 2017 рік - 3 200,00 грн.  
26 вересня 2017 року Державна казначейська служба України подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що Державна казначейська служба України не повинна нести цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб інших органів державної влади. Крім того, на підставі пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIIIрозмір мінімальної заробітної плати, який слід було застосувати для обчислення в цій справі, становить 1 600 грн, а стягнення необґрунтовано завищеної суми відшкодування моральної шкоди  призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження. 
16 листопада 2017 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, у яких просить касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на те, що суди правильно встановили фактичні обставини справи з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності. 
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
17 травня 2018 року справу № 496/851/15-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
27 червня 2018 року ухвалою Верховного Суду цю справу призначено до судового розгляду.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд  дійшов наступних висновків.
Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України  визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судами встановлено, що 07 квітня 2013 року відносно позивача було розпочато кримінальне провадження за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 15, частиною другою статті 185 КК України. У цей же день йому було повідомлено про підозру у вчиненні злочину та затримано до обрання запобіжного заходу.
 
09 квітня 2013 року  відносно ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов'язання та накладено арешт на автомобіль Mazda модель Bongo автомобільний номерний знак НОМЕР_1 та два ключі від транспортного засобу.
Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 грудня 2014 року,  ОСОБА_4, обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 15, частиною другою статті 185 КК України виправдано у зв'язку із недоведенням, що кримінальне правопорушення вчинене останнім; скасовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов'язання та скасовано арешт, накладений на автомобіль марки Mazda модель Bongo автомобільний номерний знак НОМЕР_1 та два ключі від нього.
Таким чином, позивач ОСОБА_4 перебував під слідством і судом з 07 квітня 2013 року до 16 грудня 2014 року, тобто 20 місяців і 9 днів.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право  в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).
Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Згідно зі статтею 3 Закону № 266/94-ВР у разі незаконного засудження громадянинові відшкодовується: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94-ВР).
Частинами першою та другою статті 12 Закону № 266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.
Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР. 
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. 
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону № 266/94-ВР).
Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями  органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення), у разі винесення виправдувального вироку, для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до суду, який розглядав справу по першій інстанції.
У місячний термін з дня звернення громадянина суд витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР ухвалу. Пункт 12 Положення містить вимоги  щодо змісту такої ухвали.
У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду вищої інстанції.
Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, який залишився поза увагою апеляційного суду.
У цій справі позивач, з дотриманням вищезазначених вимог закону подав до Біляївського районного суду Одеської області заяву про відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому незаконними рішення та діями органу досудового слідства. До заяви позивач долучив копію вироку цього суду, ухваленого цим же судом.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив: фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з &?м;…&gс; питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів &?а;…&g«;».
Вирішення вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди вирішується судом в однаковому порядку в ухвалі, що приймається згідно із частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР.
Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 24 квітня 2017 року, справа № 6-2885цс16.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог щодо відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд першої інстанції визначився правильно з характером спірних правовідносин, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів, та дійшов правильного висновку про відшкодування за рахунок державного бюджету на користь позивача моральної шкоди.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, перевіряючи законність і обґрунтованість цього рішення в межах доводів апеляційних скарг позивача і прокурора та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року дійшов правильного висновку про збільшення розміру моральної (немайнової) шкоди, яка підлягає до відшкодування.   
Збільшуючи розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, апеляційний суд обґрунтовано застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» та зауважив, що справа  апеляційним судом переглядалась у 2017 році, до цього часу позивач не отримав відшкодування завданої йому моральної шкоди, у зв'язку з чим розмір такого відшкодування має бути відрахований із мінімальної заробітної плати на час перегляду судового рішення, тобто на 2017 рік. 
Верховний Суд, з урахуванням засад розумності та справедливості,  погоджується з такими висновками апеляційного суду, оскільки ця справа судами розглядалась доволі тривалий час, разом з цим позивачем належним чином доведено спричинення йому моральної шкоди, відшкодування якої він не отримав. 
У касаційній скарзі Державна казначейська служба України посилається на те, що казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов'язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини першої статті 2 ЦК України, а тому не повинна нести цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб інших органів державної влади.
Такі доводи заявника є необґрунтованими, оскільки здійснюючи в межах своїх повноважень контроль за дотриманням бюджетного законодавства учасниками бюджетного процесу, Казначейство України, відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевих бюджетів.
Функціями Казначейства, водночас, є забезпечення казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснення Казначейством безспірного списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (Положення, затверджене Кабінетом Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215; статей 25, 43 Бюджетного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списаннякоштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди правильно стягнув кошти за рахунок держави, шляхом списаннякоштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 29 серпня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | В. О. Кузнєцов
| А.С. Олійник
| С. О. Погрібний
| Г. І. Усик