Постанова
Іменем України
 
10 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 509/1916/16-ц
провадження № 61-15768св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 вересня 2016 року у складі судді Курочки В. М. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від   06   грудня 2016 року у складі колегії суддів: Сидоренко І. П., Погорєлової  С.  О., Цюри  Т.  В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі.
 
Позовна заява мотивована тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 в період з 14 березня 2003 року по 18 червня 2014 року. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказував, що у період шлюбу вони мешкали в квартирі АДРЕСА_1, яку він отримав у порядку спадкування після померлої ОСОБА_7 Після розірвання шлюбу відповідач чинила йому перешкоди у користуванні квартирою, а тому він був вимушений проживати в іншому місці. 
 
15 травня 2016 року позивач через нотаріуса запропонував ОСОБА_5 укласти договір оренди квартири, однак відповідач з дитиною почала проживати у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_6
 
На підставі викладеного та з урахуванням положень статті 167 ЖК УРСР ОСОБА_4 просив суд визнати ОСОБА_5 особою, яка втратила право користування квартирою АДРЕСА_3
 
У запереченнях проти позову, поданих до суду у липні 2016 року, ОСОБА_5 зазначила, що відповідно до положень статті 405 ЦК України визнання її особою, яка втратила право на користування житловим приміщенням, можливе лише за умови, що вона не проживає у спірній квартирі понад один рік. ОСОБА_4, звертаючись 27 травня 2016 року до суду з указаним позовом в обґрунтування своїх вимог вказував, що відповідач не проживає у його квартирі з травня поточного (2016) року. Також зазначив, що їхня з позивачем спільна дочка - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, також зареєстрована у АДРЕСА_4, а тому задоволення позову ОСОБА_4 позбавить неповнолітню дитину права на користування житловим приміщенням.
 
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Відмовляючи у позові ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не проживає у належній позивачу квартирі тимчасово (менше 6 місяців) з поважних причин, а тому законні підстави для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі, відсутні.
 
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 вересня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що вимоги статті 167 ЖК УРСР, якою позивач обґрунтовував свої вимоги, на спірні правовідносини не поширюються, натомість до них підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій, та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки ОСОБА_5 не є членом сім'ї власника житла, порядок користування нею спірним житловим приміщенням має бути встановлений відповідною угодою з зазначенням розміру орендної плати та плати за використання комунальних послуг, що узгоджується з положеннями статті 162 ЖК УРСР. Враховуючи відмову відповідача укладати такий договір, а також її добровільне вибуття на інше постійне місце проживання, що підтверджується матеріалами справи (висновок інспектора Овідіопольського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області на а. с. 42-43), є підстави для задоволення позову відповідно до положень статті 167 ЖК УРСР.
 
Зазначає, що правовідносини сторін у справі мають регулюватися виключно нормами ЖК УРСР, тоді як положення статті 405 ЦК України у даному випадку застосуванню не підлягають.
 
Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить на праві власності ОСОБА_4 (а. с. 8). 
 
З 14 червня 2003 року по 01 липня 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_5 у них народилась дочка - ОСОБА_6 (а. с. 11).
 
У період шлюбу сторони проживали в АДРЕСА_5. ОСОБА_5 зареєстрована в спірній квартирі, що фактично позивач не заперечує. 
 
Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
 
Пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.
 
Колегія суддів звертає увагу на те, що при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла.
 
Кваліфікуючи спірні правовідносини, з урахуванням того, що позивач - власник квартири, а відповідач - його колишня дружина (колишній член сім'ї власника житлового приміщення), яка була зареєстрована у цій квартирі, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 405 ЦК України та правомірно відмовив у задоволенні позову. 
 
Зважаючи на предмет спору та встановлені обставини у цій справі, колегія суддів не вбачає підстав для вирішення питання про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у відповідності до положень норм ЖК УРСР та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003  року.
 
Відповідно до матеріалів справи відповідач постійно проживала у квартирі позивача, у встановленому законом порядку вселилася туди як член сім'ї, набула права користування житловим приміщенням та зареєструвала своє місце проживання.
 
Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв'язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).
 
Доказів того, що відповідач добровільно, без поважних причин вибула на інше постійне місце проживання матеріали справи не містять.
 
Враховуючи, що вимоги про зняття ОСОБА_5 з реєстраційного обліку ОСОБА_4 не пред'являлись, що узгоджується зі змістом його позовної заяви, доводи касаційної скарги щодо неправильного визначення судами попередніх інстанцій предмету спору, є безпідставними.
 
Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування та заявником в процесі розгляду справи не спростовані, а також переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій - без змін на підставі частини третьої статті 401 ЦПК України, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                               Ю. В. Черняк

                                                                                                                           Б.І. Гулько

                                                                                                                           Д.Д. Луспеник