Постанова
Іменем України
16 серпня 2018 року
м. Київ
 
справа № 401/534/17
провадження № 61-13307 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - спільне підприємство - товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут»,
представник позивача - ОСОБА_4, ОСОБА_5,
відповідач - ОСОБА_6,
представник відповідача - ОСОБА_7,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на 
рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області 
від 09 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Кіровоградської області від 11 січня 2018 року,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2017 року спільне підприємство - товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» (далі - СП ТОВ «Світловодськпобут») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, в якому просило стягнути з відповідача на його користь 65 599,89 грн, які були виплачені ОСОБА_8 Та ОСОБА_4 при поновлені на роботі у зв'язку з незаконним їх звільненням.  
Позов мотивовано тим, що судовими рішеннями встановлено незаконність дій відповідача - ОСОБА_6 під час звільнення працівників                  ОСОБА_8 та ОСОБА_4, у зв'язку з чим шкода, заподіяна  
СП ТОВ «Світловодськпобут» підлягає стягненню з ОСОБА_9, який незаконно звільнив з посади начальника виробничо-економічного відділу СП ТОВ «Світловодськпобут» -  ОСОБА_8 та з посади юрисконсульта - ОСОБА_4
Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2017 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь СП ТОВ «Світловодськпобут» в рахунок відшкодування шкоди, пов'язаної із виплатою незаконно звільненим працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу 65 599,89 грн та судовий збір у розмірі 1600 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обставини щодо незаконного звільнення генеральним директором СПТОВ «Світловодськпобут» ОСОБА_6 працівників підприємства ОСОБА_8 та ОСОБА_4 із порушенням вимог закону встановлені судовими рішеннями та не підлягають доказуванню. Сума збитків, нанесених товариству           ОСОБА_10, підтверджена документально та складає 65 599,89 грн.
Оскільки в результаті незаконних дій генерального директора                               СП ТОВ «Світловодськпобут» ОСОБА_6, винного в незаконному звільненні вказаних працівників, СП ТОВ «Світловодськпобут», заподіяно шкоду у зв'язку з виплатою незаконно звільненим працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 65 599,89 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування вказаної суми підприємству за рахунок відповідача .
Постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 11 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу в межах позовних вимог, застосував норму права, яка регулює спірні правовідносини, зокрема статтю 237 КЗпП України. Позивач на підтвердження позовних вимог, як на належний доказ, послався на довідки від 06 лютого 2017 року, від 06 лютого 2017 року, виданих                                                СП ТОВ «Світловодськпобут», які підтверджують факт виплати незаконно звільненим працівникам грошових сум, стягнутих судовими рішеннями у зв'язку з поновленням їх на роботі та вимушеним прогулом.
У касаційній скарзі, ОСОБА_6, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій та посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та відмовити у задоволенні позову. 
Касаційна скарга мотивована тим, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. 
Відповідач посилається на те, що довідка від 06 лютого 2017 року та довідка від 08 лютого 2017 року не є допустимими та достатніми доказами отримання ОСОБА_8 та ОСОБА_4 грошових коштів, оскільки належними доказами сплати коштів за рішенням суду є лише первинні бухгалтерські облікові документи або якщо рішення судів виконувалися в примусовому порядку органами ДВС відповідною постановою про закінчення виконавчого провадження про фактичне виконання судового рішення.
Позивачем не подано суду жодного належним чином оформленого бухгалтерського або банківського документу на підтвердження сплати коштів ОСОБА_8 та ОСОБА_4, тобто не доведено належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами виплату ОСОБА_8 грошових коштів в сумі 43273,00 грн. та ОСОБА_4 грошових коштів в сумі                 22 326,89 грн, а відтак і право регресної вимоги у позивача до не виникло.
У касаційній скарзі посилається на те, що звернувшись до суду з позовом позивач чітко визначився з правовідносинами сторін, які випливають з викладених ними обставин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, а саме норми цивільного законодавства. Разом з тим, правовідносини, які склалися між відповідачем та позивачем випливають саме з трудових правовідносин та нормами ЦК України не врегульовані, що є підставою для відмови у позові. 
У відзиві на касаційну скаргу позивач не погодився з доводами відповідача та просив залишити без зміну хвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанції, посилаючись на їх законність і обґрунтованість. 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Судом установлено, що наказом від 01 вересня 2015 року                                             СП ТОВ «Світловодськпобут», який був підписаний генеральним директором ОСОБА_6 було звільнено ОСОБА_8  з посади з 01 вересня             2015 року у зв'язку із скороченням штату відповідно до пункту 1 статті 40        КЗпП України.
Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області                 від 25 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 06 квітня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 липня 2016 року, ОСОБА_8 поновлено на роботі на посаді начальника виробничо-економічного відділу СП ТОВ «Світловодськпобут», стягнуто з           СП ТОВ «Світловодськпобут» на користь ОСОБА_8  середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 43 273 грн.
Наказом генерального директора СП ТОВ «Світловодськпобут» ОСОБА_11 від 10 листопада 2016 року ОСОБА_8 поновлено на роботі на посаді начальника виробничо-економічного відділу СП ТОВ «Світловодськпобут» на виконання рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 лютого 2016 року.
Наказом СП ТОВ «Світловодськпобут» від 30 травня 2016 року за підписом генерального директора ОСОБА_6 звільнено з роботи з посади юрисконсульта СП ТОВ «Світловодськпобут» ОСОБА_4 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв'язку  зі скороченням штату.   
Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області                від 13 грудня 2016 року у справі № 401/2053/16-ц поновлено ОСОБА_4 на роботі на посаді юрисконсульта СП ТОВ «Світловодськпобут», стягнуто з                  СП ТОВ «Світловодськпобут» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22 326 грн.
Наказом генерального директора СП ТОВ «Світловодськпобут»            ОСОБА_11 від 14 грудня 2016 року «Про поновлення на роботі на підставі рішення суду», поновлено ОСОБА_4 на роботі на посаді юрисконсульта з 31 травня 2016 року.
Відповідно до довідки від 06 лютого 2017 року, державною виконавчою службою на виконання рішення суду було проведено розрахунок в сумі             43 273 грн з ОСОБА_8, дата повного розрахунку 01 листопада 2016 року. 
Згідно з довідкою від 06 лютого 2017 року, СП ТОВ «Світловодськпобут» на виконання рішення суду від 13 грудня 2016 року було проведено нарахування в сумі 22326,89 грн з них утримано податки та обов'язкові платежі в сумі   4353,74 грн та перераховано ОСОБА_4 17 973,15 грн, дата розрахунку                      24 січня 2017 року.
За змістом пункту 8 статті 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.
Матеріальна відповідальність  у цьому випадку настає за пряму дійсну шкоду, заподіяну підприємству виплатою незаконно звільненому або переведеному працівнику, який виконував розпорядження про переведення, середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку (при незаконному переведенні).
Статтею  237 КЗпП України  передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.
Вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що обставини щодо незаконного звільнення генеральними директором                  СП ТОВ «Світловодськпобут» ОСОБА_6 працівників підприємства ОСОБА_8 та ОСОБА_12 з порушенням вимог закону встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, тому ці обставини не підлягають доказуванню у цій справі.
У зв'язку з незаконним звільненням вказаних працівників та порушенням генеральним директором СП ТОВ «Світловодськпобут» ОСОБА_6 вимог закону при звільненні останніх, СП ТОВ «Світловодськпобут», завдано шкоду у зв'язку з виплатою незаконно звільненим працівникам  середнього заробітку за час вимушеного прогулу на загальну суму 65 599,89 грн, яка підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача на підставі пункту 8 статті 134, статті 237 КЗпП України.
Факт виплати незаконно звільненим працівникам грошових сум, стягнутих судовими рішеннями у зв'язку з поновленням на роботі та вимушеним прогулом, підтверджуються довідками від 06 лютого 2017 року та                           від 06 лютого 2017 року, виданих СП ТОВ «Світловодськпобут», які не спростовані під час розгляду справи відповідачем будь-якими іншими доказами, у зв'язку з чим, доводи касаційної скарги про неналежність і недопустимість цих доказів є необґрунтованими. 
У вказаних довідках вказано дати остаточного розрахунку, які фактично є моментом виявлення прямої дійсної шкоди: з ОСОБА_4 - 24 січня 2017 року, з ОСОБА_8 - 01 листопада 2016 року, що свідчить про дотримання позивачем, визначеного статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду з даним позовом, на порушення якого посилається відповідач у касаційній скарзі.  
Оскільки строк, визначений частиною третьою статті 233 КЗпП України обчислюється з дня виявлення прямої дійсної шкоди, час, який пройшов до виявлення, значення для вирішення питання про строк, у межах якого можливе притягнення працівника до матеріальної відповідальності, не має.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, розглянув справу в межах позовних вимог та застосував норму права, яка регулює спірні правовідносини, зокрема статтю 237 КЗпП України, у зв'язку з чим, доводи касаційної скарги відповідача про неправильне застосування норм матеріального права та розгляд справи поза межами позовних вимог, вбачаються необґрунтованими. 
Доводи касаційної скарги відповідача зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які на його думку, не підтверджують факт перерахування незаконно звільненим з його вини працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а відтак і не підтверджують факт завдання позивачу прямої дійсної шкоди. 
Разом з тим, обставини та докази, на які посилався відповідач, були предметом дослідження та оцінки судами під час розгляду справи і додаткового правового аналізу не потребують.
Суд касаційної інстанції, за приписами статті 400 ЦПК Українине має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. 
У зв'язку з наведеним, колегія суддів не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими, зокрема не переоцінює обставини і докази, на які посилався під час розгляду справи та посилається у касаційній скарзі відповідач, заперечуючи проти притягнення його до матеріальної відповідальності.   
Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову, та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених судом обставин, що в силу положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, у зв'язку з чим підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області 
від 09 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Кіровоградської області від 11 січня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                      В. С. Висоцька
 
      В. В. Пророк
 
      І. М. Фаловська