ПОСТАНОВА
Іменем України

17 липня 2018 року 
Київ
справа №727/5118/16-а
адміністративне провадження №К/9901/11746/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,
суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01.11.2016 у справі №727/5118/16-а за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області   визнання протиправним дій та зобов'язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

В липні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом, уточнивши який, просила:
визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Чернівці (правонаступник - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі - ГУ ПФУ в Чернівецькій області)) щодо незарахування до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру", періоду перебування у відпустці по догляду за дитиною;
зобов'язати відповідача зарахувати 2 роки 6 місяців 15 днів відпустки по догляду за дитиною до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру";
визнати незаконними дії та рішення Управління Пенсійного фонду України в       м. Чернівці щодо відмови їй у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до      ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру"; 
зобов'язати ГУ ПФУ в Чернівецькій області призначити їй пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" в розмірі 86% від суми місячного заробітку, з 24.12.2015 року.
В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, вона мала достатній стаж роботи, а саме: 21 рік 5 місяців, у тому числі на прокурорських посадах  - 13 років 10 місяців  14 днів. Однак, відповідач визнав лише 18 років 10 місяців 18 днів загального стажу, не зарахувавши до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру", період частково оплачуваної відпустки по догляду за дитиною - 2 роки 6 місяців 15 днів. З посиланням на норми ст.ст.22, 58 Конституції України, вказувала, що на неї розповсюджуються саме норми ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ від 05.11.1991 року (далі - Закон №1789-ХІІ), які були чинні на час її роботи в органах прокуратури.
Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 серпня        2016 року позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України в м. Чернівці від 11.01.2016 року № 305/20 щодо непризначення позивачу пенсії за вислугу років на підставі Закону №1789-ХІІ, без врахування періоду перебування її у відпустці по догляду за дитиною. Зобов'язано відповідача призначити ОСОБА_2 пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ у розмірі 86% від суми місячного заробітку, з урахуванням періоду перебування її у відпустці по догляду за дитиною, з 24.12.2015 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від                      01 листопада 2017 року постанову Шевченківського районного суду м. Чернівці від  23 серпня 2016 року скасовано в частині задоволених позовних вимог та прийнято в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні позову. В іншій частині постанову суду першої інстанції залишено без змін.
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить судове рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції. 
Касаційна скарга обґрунтована незгодою з висновком суду апеляційної інстанції щодо відсутності у позивача права на призначення пенсії та відсутності підстав для зарахування до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоду перебування її у відпустці по догляду за дитиною. Скаржник, з посиланням на положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, вказує на те, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Зазначає, що перебуваючи на службі в органах прокуратури, вона мала законні сподівання на отримання пенсії за вислугу років за наявності 20-річного стажу, які ґрунтувалися на нормах ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ і які, всупереч положенням Конституції України, були звужені статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII від 14.10.2014 року (далі - Закон №1697-VII). Також вказує, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для зарахування періоду перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, оскільки будь-яких обмежень у застосуванні норми щодо зарахування періоду такої відпустки до стажу за вислугою років не передбачено.
У запереченні на касаційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні скарги, а постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 листопада 2016 року   відкрито касаційне провадження за вищевказаною скаргою.
Справу передано до Верховного Суду.
Заслухавши суддю - доповідача та перевіривши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судами встановлено, що позивач:
з 01.09.1991 по 24.06.1996 навчалася на денній формі у Чернівецькому державному університеті ім. Ю. Федьковича, де отримала вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію юриста; 
з 13.09.1995 по 25.01.1999 працювала на посаді юрисконсульта виробничо-торгівельної фірми "Карпати"; 
з 25.01.1999 по 31.08.2001 працювала на посадах головного спеціаліста-юрисконсульта відділу правової роботи та контролю виконання, головного спеціаліста відділу роботи з кадрами та правового забезпечення Державного управління екологічної безпеки в Мінекобезпеки;
з 11.02.2002 - до звернення до суду з позовом працювала на посадах помічника прокурора, прокурора, старшого помічника прокурора, старшого прокурора, начальника відділу прокуратури Чернівецької області. 
Вказане підтверджується трудовою книжкою ОСОБА_2
В період з 11.07.1996 року по 25.01.1999 року позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
24.12.2015 року ОСОБА_2 звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ.
Листом № 305/02 від 11.01.2016 року відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для призначення вказаної пенсії з посиланням на те, що з 01.06.2015 року скасовано норми щодо призначення спеціальних пенсій, в тому числі відповідно до Закону України "Про прокуратуру". Одночасно зазначено, що згідно      ст. 86 Закону №1697-VII для призначення пенсії за вислугу років на день звернення вислуга років має становити не менше: з 01.10.2015 року по 30 вересня 2016 року -   22 роки 6 місяців, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців. На підставі поданих позивачем документів, до стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років може бути зарахована половина строку навчання у Чернівецькому державному університеті ім. Ю. Федьковича за спеціальністю «Правознавство» (2 роки 4 місяці 27 днів), період роботи з 26.01.1999 по 31.08.2001 на державній службі та період роботи з 11.02.2002 по 24.12.2015 в органах прокуратури, а тому загальна вислуга позивача складає 18 років 10 місяців 18 днів, при необхідній - 22 роки 6 місяців, що виключає можливість призначити пенсію за вислугу років.
Не погодившись з такою відмовою, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно відмовив позивачу в призначенні пенсії за вислугу років, оскільки відповідно до поданих позивачем документів загальний стаж її роботи, з урахуванням відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, яка підлягає зарахуванню до вказаного стажу, склав 21 рік 5 місяців, в тому числі робота в органах прокуратури - 13 років 10 місяців 14 днів, якого достатньо для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ.  
Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач на час звернення до відповідача не набула права на призначення спірної пенсії у зв'язку з відсутністю необхідного стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 1697-VII. Крім того, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не підлягає зарахуванню до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 1697-VII, оскільки позивач у вказану відпустку вийшла з посади, робота на якій не дає права на призначення зазначеної пенсії.  
Колегія суддів погоджується з вказаними висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
На час звернення ОСОБА_2 за призначенням пенсії набрав чинності Закон №1697-VII.
У зв'язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.
В свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року -     22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.
Згідно ч. 6 вказаної статті до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; 
слідчими, суддями;
на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою;
у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання;
на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України;
на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури;
військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання;
відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.
Відповідно до ч. 2 ст. 181 КЗпП України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. 
З урахуванням викладеного, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (з 11.07.1996 року по 25.01.1999 року) не підлягає зарахуванню до вислуги років, що дає право на пенсію згідно ст. 86 Закону № 1697-VII, оскільки позивач на час виходу у вказану відпустку не працювала на прокурорських та інших посадах, передбачених ст. 86 Закону № 1697-VII, які дають право на призначення спірної пенсії. 
Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з копії трудової книжки позивача, на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії загальна вислуга років ОСОБА_2 склала 18 років 10 місяців 18 днів.
Враховуючи вищезазначені положення ст. 86 Закону №1697-VII, колегія суддів зазначає, що загальна вислуга років позивача, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1697-VII, на час її звернення до відповідача є недостатньою для призначення пенсії за вислугу років згідно Закону №1697-VII, оскільки складає менше, ніж 22 роки 6 місяців.
Слід зазначити, що виходячи із дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.
З доводів заявленого позову та касаційної скарги вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, позивач пов'язувала з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час її роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.
Вказані доводи є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001 року (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001 року) до 1 жовтня 2011 року (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.
Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 1 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.
Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).
За встановлених обставин, коли позивач у період часу з 26 липня 2001 року по 01 жовтня 2011 року, не мала необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у неї не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону №1789-ХІІ (у вказаній редакції).
Оскільки, позивач не набула такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2016 року в справі №33/6710/15-а, а також Верховним Судом у справах №372/2909/17, №211/3177/17 і підстав для відступу від неї не встановлено.
Щодо посилань позивача на те, що вона мала обґрунтовані очікування на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, колегія суддів зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні "Великода проти України" (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
У рішенні по справі "Ейрі проти Ірландії" Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland № 6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.
Таким чином, коли стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення пенсії на підставі ст. 86 Закону №1697-VII, а в період дії ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач не набула права на призначення пенсії за вислугу років, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
До того ж, вірним є і висновок суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для зарахування періоду перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до загальної вислуги років, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1697-VII, у зв'язку з тим, що вказана відпустка не пов'язана роботою позивача на посадах, які дають право на призначення спірної пенсії, а саме: на посаді юрисконсульта виробничо-торгівельної фірми "Карпати", яка не відноситься до посад державної служби чи інших посад, передбачених ч. 6 ст. 86 Закону № 1697-VII.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм.
Відповідно до ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись ст.ст. 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, - 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01 листопада  2016 року залишити без змін.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Ю. Бучик
М.М. Гімон 
Л.Л. Мороз
Судді Верховного Суду