П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
21 червня 2018 року
м. Київ                                                                      
 
Справа № 800/468/17 (П/9901/180/18)
Провадження № 11-296сап18
 
ВеликаПалата Верховного Суду у складі:
головуючого Князєва В. С.,
судді-доповідача Золотнікова О. С., 
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
за участю секретаря судового засідання - Мамонової І. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
представник відповідача- РусаковаІ. Г.,
 
розглянула в судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (судді Гімон М. М., Берназюк Я. О., Бучик А. Ю., Гриців М. І., Мороз Л. Л.) від 12 лютого 2018 року у справі № 800/468/17 (П/9901/180/18) за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про визнання протиправним і скасування рішення та
ВСТАНОВИЛА:
06 листопада 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВРП про визнання протиправним та скасування рішення цього органу від 24 жовтня 2017 року № 3391/0/15-17 «Про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва».
На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 зазначив, що ВРП при розгляді рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів (далі - ВККС, Комісія) про обрання його суддею безстроково, внаслідок чого було прийнято оскаржуване рішення, порушила вимоги Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), пункту 10.4 глави 10 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (далі - Регламент ВРП); не дотрималася принципу незалежності, що закріплений у Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, та пункту 66 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, ухваленої 17 листопада 2010 року. 
На думку позивача, оскаржуване рішення ВРП прийнято поза межами строку притягнення його до дисциплінарної відповідальності, оскільки станом на 22 січня 2014 року (прийняття рішення про застосування запобіжного заходу) була чинною редакція Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI), згідно з якою дисциплінарне стягнення до судді могло бути застосовано не пізніше року з дня вчинення проступку. 
Також ОСОБА_3 вказав, що оскаржуване рішення ВРП суперечить принципу верховенства права, оскільки обмеження з боку держави права на професію може допускатися лише за наявності обґрунтованого побоювання завдання шкоди авторитету влади чи суспільним інтересам через дії судді на підставі переконливих доказів. На думку скаржника, ВРП не врахувала його позитивну характеристику, не провела ґрунтовний аналіз інформації про підстави змін та скасування вироків, рішень, ухвал і постанов за час його роботи на посаді судді, довідки про кількість та категорії нерозглянутих справ, що знаходяться в провадженні судді понад три місяці з моменту його відкриття по дату закінчення строку повноважень судді, інформації про проходження підготовки в Національній школі суддів та підвищення кваліфікації судді, інформації про стан розгляду ВККС заяв (скарг) щодо неналежної поведінки судді, довідки про показники роботи. Усі ці факти були досліджені, перевірені ВККС, яка надала рекомендацію для його обрання на посаду судді безстроково. 
До набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII) та припинення діяльності Вищого адміністративного суду України розгляд адміністративного позову ОСОБА_3 цим судом не закінчено.
Відповідно до підпункту 5 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України та на підставі Закону № 2147-VIII справу за адміністративним позовом ОСОБА_3. передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.    
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 12 лютого 2018 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 до ВРП про визнання протиправним та скасування рішення.
Не погоджуючись з постановленим у справі судовим рішенням, позивач в апеляційній скарзі зазначив, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду під час вирішення справи неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Зокрема, суд першої інстанції розглянув справу за відсутності позивача, який не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, чим позбавив його права на справедливий суд. Також Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, відмовляючи в задоволенні позову, всупереч положенням статті 9 КАС України вийшов за межі позовної заяви, оскільки позивач не просив перевіряти чи прийнято спірне рішення повноважним складом ВРП. 
На думку скаржника, має місце неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а саме проігноровано доводи про те, що розгляд ВРП рекомендації ВККС про обрання його суддею безстроково здійснювався з порушенням вимог Закону № 1798-VIII та пункту 10.4 Регламенту ВРП, оскільки він повідомляв ВККС про дисциплінарне провадження, відкрите Вищою радою юстиції (далі - ВРЮ) за висновком Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - ТСК) від 19 травня 2015 року № 26/02-15.Крім цього, підставою для скасування рішення суду першої інстанції є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а саме оскаржуване рішення суду, а також рішення ТСК, ВРЮ, ВРП і ВККС, що знаходяться в причинному зв'язку із застосуванням ним запобіжного заходу ОСОБА_7, ґрунтуються на припущеннях, оскільки відповідач не довів яким чином ВРП має перевіряти наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.
На підставі викладеного ОСОБА_3 просить скасувати оскаржуване рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 лютого 2018 року та повністю задовольнити його адміністративний позов.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ВРП зазначив, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції. Відповідач вказує на те, що під час ухвалення рішення від 24 жовтня 2017 року № 3391/0/15-17 про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва» ВРП виявила обставини (висновок ТСК від 19 травня 2015 року № 26/02-15 та прийняте за результатами його розгляду рішення ВРЮ від 15 жовтня 2015 року № 740/0/15-15), які не були предметом розгляду ВККС під час прийняття рішення від 09 листопада 2015 року № 543/бо-15, проте свідчать про обґрунтовані сумніви щодо відповідності ОСОБА_3 критерію доброчесності, професійної етики та про наявність обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади. Спірне рішення прийнято повноважним складом, оскільки на засіданні ВРП 24 жовтня 2017 року були присутніми 16 її членів, 15 з яких проголосували проти внесення Президентові України подання про призначення позивача на посаду судді, а 1 - за внесення такого подання. У зв'язку з викладеним представник ВРП просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 лютого 2018 року - без змін.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з викладених у ній підстав. Представник відповідача просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані на противагу їм аргументи представника ВРП, заслухавши суддю-доповідача, доводи позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду переглянула оскаржуване судове рішення й не виявила порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до ухвалення незаконного судового рішення. 
Суд установив, що Указом Президента України від 28 липня 2010 року № 788/2010 «Про призначення суддів» ОСОБА_3 призначено на посаду судді Деснянського районного суду м. Києва строком на п'ять років. 
Строк повноважень судді ОСОБА_3 закінчився 28 липня 2015 року.
ВККС рішенням від 09 листопада 2015 року № 543/бо-15 рекомендувала ОСОБА_3 для обрання на посаду судді Деснянського районного суду міста Києвабезстроково та внесла відповідне подання до Верховної Ради України. У цьому рішенні ВККС зазначила, що за результатами перевірки звернень щодо професійної діяльності кандидата на посаду судді Деснянського районного суду міста КиєваОСОБА_3, які надійшли до Комісії, не встановлено визначених законом обставин, що перешкоджають рекомендуванню його для обрання на посаду судді безстроково.
Верховна Рада України одержала рішення ВККС і підготувала проект постанови «Про обрання суддів». Однак рішення не прийняла.
Листом від 28 жовтня 2016 року № 01/06-211 (256125) Верховна Рада України передала до ВРП матеріали щодо призначення ОСОБА_3 на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.
ВРП рішенням від 24 жовтня 2017 року № 3391/0/15-17 відмовила у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді було прийнято на підставі обґрунтованих відомостей, які були отримані ВРП у передбаченому законом порядку, такі відомості не були предметом розгляду ВККС, є належними і мають істотне значення для оцінки доброчесності судді.
ВеликаПалата Верховного Суду вважає обґрунтованим цей висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду з огляду на таке.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 128 Основного Закону України (у редакції станом на листопад 2015 року) всі &?н;…&gs; судді, &l ;…&gl;, обираються Верховною Радою України безстроково, в порядку, встановленому законом. За частиною першою цієї самої статті Конституції України в редакції Закону України від 02 червня 2016 року № 1401-VІІІ «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VІІІ) призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням ВРП в порядку, встановленому законом.
На підставі частин другої та третьої статті 76 Закону № 2453-VІ (у редакції, чинній станом на 09 листопада 2015 року) суддя, строк повноважень якого закінчується, за його заявою має бути рекомендований ВККС для обрання його Верховною Радою України на посаду судді безстроково, якщо відсутні визначені законом обставини, що перешкоджають цьому.
Обрання на посаду судді безстроково здійснюється в такому порядку: 1) кандидат звертається з письмовою заявою до ВККС про рекомендування його для обрання на посаду судді безстроково; &lN;…&gl; 3) ВККС перевіряє відомості про кандидата, досліджує його суддівське досьє, враховує показники розгляду кандидатом за час його роботи на посаді судді та у випадках, передбачених цим Законом, - результати його кваліфікаційного оцінювання; 4) ВККС приймає вмотивоване рішення про рекомендування чи відмову в рекомендуванні для обрання на посаду судді безстроково і в разі рекомендування направляє відповідне подання до Верховної Ради України; 5) Верховна Рада України приймає рішення про обрання кандидата на посаду судді безстроково.
Як установлено матеріалами справи, ВККС рішенням від 09 листопада 2015 року № 543/бо-15 рекомендувала ОСОБА_3 для обрання на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва безстроково та внесла відповідне подання до Верховної Ради України.
Верховна Рада України одержала рішення ВККС і підготувала проект постанови «Про обрання суддів». Однак рішення не прийняла.
30 вересня 2016 року набрав чинності Закон № 1401-VІІІ, а 05 січня 2017 року - Закон № 1798-VIIІ.
Відповідно до пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1401-VІІІ Верховна Рада України протягом 30 днів з дня набрання чинності цим Законом передає подання ВККС та відповідні документи про обрання суддів безстроково, які не були розглянуті Верховною Радою України, до ВРП для розгляду питання про призначення судді на посаду.
Згідно з пунктом 30 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ матеріали та рекомендації ВККС про обрання суддів безстроково, щодо яких на день набрання чинності цим Законом Верховною Радою України рішення не прийнято, направляються Верховною Радою України до ВРП протягом десяти днів з дня набрання ним чинності. ВРП на своєму засіданні у пленарному складі вирішує питання щодо кожного судді про його призначення або відмову у призначенні з одночасним поверненням матеріалів ВККС.
На виконання наведених вище положень законів України № 1401-VІІІ та № 1402-VІІІ, Верховна Рада України листом від 28 жовтня 2016 року передала до ВРП матеріали щодо призначення ОСОБА_3 на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.
Відповідно до абзацу п'ятого пункту 13 розділу IIІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII матеріали та рекомендації ВККС про обрання суддів безстроково, щодо яких на день набрання чинності Законом № 1401-VІІІ рішення не прийнято, розглядаються ВРП в порядку, встановленому главою 2 розділу II цього Закону.
На підставі частин першої та другої статті 36 Закону № 1798-VIII призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням ВРП. Рада ухвалює рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду за результатами розгляду рекомендації ВККС, до якої обов'язково додається особова справа (досьє) кандидата на посаду судді.
Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 37 Закону № 1798-VIII ВРП може ухвалити рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду відповідно до пункту 1 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону № 1402-VIIІ тільки на підставі обґрунтованих відомостей, які були отримані ВРП у передбаченому законом порядку, якщо: 1) такі відомості не були предметом розгляду ВККС; 2) ВККС не дала належної оцінки таким відомостям в межах процедури кваліфікаційного оцінювання щодо відповідного кандидата.
Пунктом 1 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону № 1402-VIIІ визначено, що ВРП може відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду виключно з таких підстав: 1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з таким призначенням; 2) порушення визначеного законом порядку призначення на посаду судді.
Як установлено матеріалами справи, 24 жовтня 2017 року ВРП за результатами розгляду рекомендації ВККС від 09 листопада 2015 року № 543/бо-15 дійшла висновку про існування обґрунтованих обставин, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з призначенням ОСОБА_3 на посаду судді Деснянського районного суду м. Києва, що є підставою для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду з огляду на таке.
Відповідно до статті 1 Закону № 1798-VIII ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
Згідно із цим положенням саме на ВРП покладено обов'язок щодо формування в Україні якісного суддівського корпусу з професійних кадрів високого рівня кваліфікації з урахуванням їхніх особистих та моральних якостей, необхідних для здійснення правосуддя. 
Природа діяльності ВРП визначається обов'язком держави перед суспільством сформувати такий суддівський корпус, представники якого за їхніми індивідуальними якостями не викликали б недовіри у громадян України, тому ВРП зобов'язана перевірити дані, що характеризують особисті та моральні якості особи, що претендує на посаду судді, репутація якої має бути бездоганною.
Під час дослідження матеріалів стосовно кандидата ОСОБА_3 ВРП враховано, що на розгляді ТСК перебували заяви заступника Генерального прокурора України Бачуна О. В. та громадянки ОСОБА_9, у яких зазначалося, що у провадженні слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва ОСОБА_3 перебувало клопотання слідчого слідчого відділу Деснянського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві (далі - Деснянський РУ ГУ МВС України у м. Києві) лейтенанта міліції Яремчука В. В., погоджене прокурором прокуратури Деснянського району м. Києва Гаращенком І. І., про застосування стосовно ОСОБА_7, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 Кримінального кодексу України (далі - КК України), запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва ОСОБА_3 від 22 січня 2014 року клопотання слідчого задоволено, застосовано до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 30 днів з 17 години 20 січня 2014 року до 17 години 18 лютого 2014 року.
Ухвала слідчого судді ОСОБА_3 мотивована тим, що в наданих до суду матеріалах наявні вагомі докази про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення. ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п'ятнадцяти років. Враховуючи особу підозрюваного, який навчається, не одружений, без місця реєстрації в місті Києві, позитивно характеризується, суддя вважав, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваного, виконання ним процесуальних обов'язків.
Слідчий суддя дійшов висновку, що обставини, зазначені підозрюваним та його захисником, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки вони не виключають наявність ризиків, передбачених статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), а саме: ризику незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, переховуватись від органу досудового розслідування та вчинити інше кримінальне правопорушення. Крім того, запобіжний захід у вигляді особистої поруки, який просили обрати підозрюваний і його захисник, не забезпечить виконання ним процесуальних обов'язків.     
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 лютого 2014 року скасовано ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва ОСОБА_3 від 22 січня 2014 року, клопотання слідчого Деснянського РУ ГУ МВС України у м. Києві Яремчука В. В. задоволено частково, застосовано до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби.
Апеляційний суд вказав, що, застосовуючи до ОСОБА_7 винятковий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя не в повній мірі врахував дані про його особу, не перевірив наявність у клопотанні слідчого обґрунтування неможливості запобігання заявленим ризикам шляхом застосування більш м'яких запобіжних заходів. Як зазначено в ухвалі апеляційного суду, слідчий суддя при постановленні ухвали допустився істотних порушень вимог КПК України, а тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали апеляційним судом.
Колегією суддів апеляційного суду встановлено, що заявлені у клопотанні слідчого ризики, хоча й існують, проте з урахуванням даних особистого життя ОСОБА_7 мають незначний ступінь небезпеки та у своїй сукупності є підставами для застосування стосовно останнього більш м'якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.
У грудні 2014 року до ТСК надійшли заяви заступника Генерального прокурора України Бачуна О. В. та громадянки ОСОБА_9, в яких вказувалося на порушення слідчим суддею ОСОБА_3 при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 вимог статей 177, 178, 194 КПК України та статті 5 Конвенції. Крім цього, суддею ОСОБА_3 порушено принцип відкритості судових рішень, передбачений статтею 2 Закону України від 22 грудня 2005 року № 3262-IV «Про доступ до судових рішень», оскільки ухвалу щодо обрання запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 не було внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.
Висновком ТСК від 19 травня 2015 року № 26/02-15 встановлено наявність у діях судді Деснянського районного суду міста Києва ОСОБА_3 ознак порушення присяги та направлено висновок з матеріалами перевірки до ВРЮ для подальшого розгляду та прийняття рішення.
Ухвалою ВРЮ від 10 вересня 2015 року стосовно судді Деснянського районного суду міста Києва ОСОБА_3 відкрито дисциплінарну справу.
Дисциплінарна секція ВРЮ 22 вересня 2015 року дійшла висновку рекомендувати ВРЮ прийняти рішення про внесення подання про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Деснянського районного суду міста Києва за порушення присяги судді.
У рішенні ВРЮ від 15 жовтня 2015 року № 740/0/15-15 констатовано допущення суддею ОСОБА_3 низки грубих порушень вимог кримінального процесуального законодавства. Так, ВРЮ погодилася із висновками ТСК, згідно з якими суддею ОСОБА_3 під час розгляду клопотання слідчого та обрання запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 не було враховано та належним чином оцінено фактичних обставин, викладених у доданих до клопотання матеріалах. Зокрема, незважаючи на те, що до клопотання слідчого не було додано жодного доказу, який би свідчив про причетність підозрюваного до інкримінованого йому злочину, суддя зазначив, що у справі є вагомі докази вчинення правопорушення ОСОБА_7, однак не вказав, які саме. У вказаному рішенні ВРЮ зазначено, що дії судді ОСОБА_3 не відповідали вимогам статті 5 Конвенції, порушуючи право особи на свободу та особисту недоторканність, а також суперечили вимогам статті 29 Конституції України, статей 176, 177, 178, 183, 194 КПК України. Суддею також не було взято до уваги відповідної практики Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 5 Конвенції. Суддя Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_3, не виконавши покладених на нього професійних обов'язків під час гострого соціального конфлікту в Україні з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року, не забезпечив у межах своїх повноважень дотримання принципів самостійності судів і незалежності суддів, конституційних засад судочинства.
ВРЮ 15 жовтня 2015 року більшістю голосів вирішила відмовити у внесенні подання Президентові України про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Деснянського районного суду міста Києва за порушення присяги судді та направити висновок ТСК від 19 травня 2015 року № 26/02-15 за заявами заступника Генерального прокурора України Бачуна О. В. від 05 грудня 2014 року та ОСОБА_9 від 09 грудня 2014 року стосовно вказаного судді до ВККС.
На виконання вказаного рішення ВРЮ висновок ТСК надіслано до Комісії листом від 18 листопада 2015 року № 8636/0/9-15. ВККС рішенням від 24 грудня 2015 року № 4021/дп-15 відкрила стосовно судді ОСОБА_3 дисциплінарну справу, а рішенням від 06 липня 2016 року № 1343/дп-16 припинила провадження у дисциплінарній справі стосовно цього судді у зв'язку із закінченням строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. 
Рішення ВККС від 06 липня 2016 року № 1343/дп-16 мотивоване тим, що обрання відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суперечить нормам КПК України, Конвенції і практиці Європейського суду з прав людини. При розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 суддя ОСОБА_3 допустив істотні порушення норм чинного законодавства, які встановлено судом апеляційної інстанції, що є підставою дисциплінарної відповідальності судді відповідно до частини першої статті 83 Закону № 2453-VI (тут і далі - в редакції, чинній на час постановлення ухвали від 22 січня 2014 року про обрання запобіжного заходу). Дисциплінарне стягнення не було застосовано відповідно до вимог частини четвертої статті 87 цього Закону у зв'язку зі спливом строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності (минув один рік з дати вчинення проступку).
На обґрунтування оскаржуваного рішення ВРП зазначила, що обставини, викладені у висновку ТСК від 19 травня 2015 року № 26/02-15, рішенні ВРЮ від 15 жовтня 2015 року № 740/0/15-17, а саме допущення грубих порушень закону суддею ОСОБА_3 при обранні запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7, викликають обґрунтований сумнів у відповідності ОСОБА_3 критерію доброчесності та професійної етики і є обставинами, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади. При цьому вказані відомості не були предметом дослідження ВККС під час розгляду 09 листопада 2015 року питання про рекомендування ОСОБА_3 для обрання на посаду судді безстроково, оскільки встановлені рішенням ВККС від 06 липня 2016 року № 1343/дп-16.
Відповідно до статті 38 Закону № 1798-VIII рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду може бути оскаржене та скасоване виключно з підстав, визначених Законом № 1402-VIIІ.
Частиною двадцять першою статті 79 Закону № 1402-VIIІ визначено, що рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано членом ВРП, який брав участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилання на визначені законом підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду або мотивів, з яких ВРП прийшла до відповідних висновків.
Статтею 36 Закону № 1798-VIII, зокрема, визначено, що ВРП ухвалює рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду за результатами розгляду рекомендації ВККС, до якої обов'язково додається особова справа (досьє) кандидата на посаду судді. За результатами попереднього розгляду доповідач складає висновок щодо можливості призначення судді на посаду та виносить такий висновок на розгляд ВРП. На засіданні ВРП кандидатура на посаду судді розглядається після доповіді члена ВРП, який визначений доповідачем у цій справі. Кандидат на посаду судді, стосовно якого розглядається питання щодо внесення подання про призначення судді на посаду, запрошується на засідання ВРП у порядку, визначеному цим Законом. Неявка кандидата на посаду судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.
Згідно зі статтею 37 Закону № 1798-VIII рішення щодо кандидата на посаду судді ухвалюється на засіданні ВРП. Засідання ВРП у пленарному складі, на якому розглядається питання щодо внесення подання про призначення судді на посаду, є повноважним, якщо в ньому бере участь не менше чотирнадцяти членів ВРП. Рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду вважається ухваленим, якщо за нього проголосувало не менше чотирнадцяти членів ВРП. Якщо за рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду проголосувало менше чотирнадцяти членів ВРП, вважається, що ВРП ухвалено рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду.
З матеріалів справи убачається, що протоколом автоматизованого розподілу матеріалу між членами ВРП від 15 листопада 2016 року матеріали, які повернуті із Верховної Ради України щодо призначення на посаду судді ОСОБА_3, передані на розгляд члену ВРП Мірошниченку А. М. (а. с. 44).
За результатами попереднього розгляду матеріалів та рекомендації ВККС про обрання ОСОБА_3 на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва безстроково член ВРП Мірошниченко А. М. склав висновок від 06 жовтня 2017 року з пропозицією ВРП прийняти рішення про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення позивача на посаду судді (а. с. 133-137).
Листом від 29 вересня 2017 року № 18427/0/9-17 ОСОБА_3 було запрошено на засідання ВРП на 10 жовтня 2017 року (а. с. 138).
На засіданні ВРП 24 жовтня 2017 року, на якому був присутній ОСОБА_3, член ВРП Мірошниченко А. М. доповів матеріали, позивач надав пояснення, головуючий запросив членів ВРП до нарадчої кімнати, після чого було винесено оскаржуване рішення ВРП. При цьому, як убачається зі змісту протоколу засідання ВРП, ОСОБА_3 було надано пояснення (а. с. 142-143).
Факт щодо прийняття оскаржуваного рішення ВРП повноважним складом та підписання його всіма членами ВРП, які брали участь в його ухваленні, не ставиться під сумнів ОСОБА_3 як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі. 
Таким чином, відсутні визначені пунктами 1, 2 частини двадцять першої статті 79 Закону № 1402-VIIІ підстави для скасування оскарженого рішення відповідача.
Оцінюючи рішення ВРП від 24 жовтня 2017 року № 3391/0/15-17 щодо наявності у ньому посилань на визначені законом підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду або мотивів, з яких ВРП дійшла до відповідних висновків, Велика Палата Верховного Суду виходить із того, що визначальним критерієм правомірності оскаржуваного рішення відповідача є встановлення ВККС після надання ОСОБА_3 рекомендації для призначення на посаду судді таких обставин - допущення суддею порушення, яке було кваліфіковано за пунктом 1 частини першої статті 83 Закону № 2453-VІ, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у разі призначення позивача на посаду судді.
Виходячи з наведених вище положень пункту 1 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону № 1402-VIIІ, ці обставини є підставою для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду. При цьому таке рішення приймається ВРП за результатами голосування.
ВеликаПалата Верховного Суду вважає безпідставними доводи скаржника про те, що на порушення Закону № 1798-VIII, пункту 10.4 глави 10 Регламенту відповідач незаконно врахував відомості, які вже були предметом розгляду ВККС, оскільки, як правильно зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, відомості, які ВККС розцінила як дисциплінарний проступок, не були предметом її розгляду на час прийняття рішення від 09 листопада 2015 року № 543/бо-15, оскільки у часі ці обставини були встановлені пізніше. При цьому інформації про розгляд ВККС обставин порушення ОСОБА_3 вимог чинного кримінального процесуального законодавства при розгляді питання про обрання запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 і формулювання з цього приводу висновку до дати прийняття рішення рекомендувати обрати його на посаду судді безстроково не встановлено, як і немає доказів на підтвердження її існування в означених вище часових межах.
Всупереч доводам скаржника такий критерій, як «негативний вплив на суспільну довіру» прямо передбачений пунктом 1 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону № 1402-VIIІ в якості характеристики обставин, за наявності яких ВРП може відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду. При цьому ОСОБА_3 перебував на посаді судді упродовж фіксованого проміжку часу, після закінчення якого його повноваження припинилися. З настанням цього моменту ОСОБА_3 не міг не знати, що після закінчення п'ятирічного строку перебування на посаді судді опиниться в ситуації, за якої на підставі закону змушений буде виконати ряд обов'язкових сутнісних та процедурних дій для того, щоб бути обраним на посаду судді безстроково, і що для ухвалення такого рішення в Україні створені і діють відповідні компетентні органи, на які покладений суспільний обов'язок у встановленому законом порядку перевірити його професійні, етичні якості, інші обставини.
Із врахуванням викладеного посилання скаржника на порушення відповідачем принципу верховенства права не можуть бути визнані обґрунтованими.
Суд першої інстанції правильно зазначив щодо необґрунтованості доводів ОСОБА_3 стосовно пропущення строків для притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Ухвалення ВРП рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення на посаду судді не є видом дисциплінарного стягнення в розумінні пункту 6 частини першої статті 109 Закону № 1402-VІІІ.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду правильно зазначив, що на оскаржуване рішення відповідача не може поширюватися визначення дисциплінарного стягнення, оскільки відмова у внесенні Президентові України подання про призначення на посаду судді і подання про звільнення судді з посади як дисциплінарне стягнення судді за змістом і суттю є різними правовими поняттями, в основі кожного з яких лежать відмінні фактичні і юридичні підстави оцінки. До того ж ВРП не оцінювала обставини порушення ОСОБА_3 вимог чинного кримінального процесуального законодавства при розгляді питання про обрання запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 на предмет наявності в них ознак дисциплінарного проступку, а врахувала встановлені ВККС обставини як факт, достатній для того, щоб не рекомендувати ОСОБА_3 на посаду судді. 
Велика Палата Верховного Суду також погоджується з висновком суду першої інстанції про відхилення аргументу позивача щодо ненадання ВРП в оскаржуваному рішенні оцінки його діяльності на посаді судді та неврахування його позитивної характеристики, оскільки чинним законодавством не передбачено вимог щодо необхідності відображення таких відомостей у тексті відповідних рішень. 
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо розгляду справи Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду за відсутності позивача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, Велика Палата Верховного Суду зазначає наступне.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Як вбачається з матеріалів справи, до суду першої інстанції повернулося поштове відправлення з ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 12 січня 2018 року про відкриття провадження та повісткою від 16 січня 2018 року про виклик у судове засідання на 12 лютого 2018 року, яке не було вручено ОСОБА_3 у зв'язку із закінченням встановленого строку зберігання (а. с. 36).  
Відповідно до частини одинадцятої статті 126 КАС України розписку про одержання повістки (повістку у разі неможливості вручити її адресату чи відмови адресата її одержати) належить негайно повернути до адміністративного суду. У разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
Ураховуючи викладене, розгляд справи за відсутності учасника справи, щодо якого в матеріалах справи є відомості про направлення йому судової повістки, проте ця повістка не вручена йому з незалежних від суду причин, не єпорушенням вимог статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції.
На підставі частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, а саме те, що, приймаючи оскаржуване рішення, ВРП діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, пропорційно, з урахуванням права судді на участь у процесі прийняття рішення, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 266, 308, 310, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду 
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
2. Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 лютого 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 02 липня 2018 року.
 
Головуючий                                                                                                                      В. С. Князєв 
 
Суддя-доповідач     О. С. Золотніков
 
Судді:                                    Н. О. Антонюк   О. Б. Прокопенко
 
С. В. Бакуліна   Л. І. Рогач
 
В. В. Британчук І. В. Саприкіна
 
Д. А. Гудима   О. М. Ситнік
 
О. Р. Кібенко   О. С. Ткачук
 
Л. М. Лобойко   В. Ю. Уркевич
 
Н. П. Лященко     О. Г. Яновська
Повний текст постанови підписано 13 липня 2018 року.