П о с т а н о в а
Іменем  України
 
11 липня 2018 року
м. Київ
 
справа № 206/1837/17
 
провадження № 61-22800 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, 
представник ОСОБА_5 - ОСОБА_11, 
треті особи: орган опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпрі ради, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2017 року у складі судді Сухорукова А. О. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю., 
 
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи: орган опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпрі ради,          ОСОБА_12, ОСОБА_13, про виселення.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до постанов Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 23 травня 2012 року йому було передано нереалізоване з прилюдних торгів нерухоме майно, а саме житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1, який належав: 1/12 частка ОСОБА_5, 1/2 частка ОСОБА_14, 1/3 частка ОСОБА_6, 1/12 частка ОСОБА_7 
23 травня 2012 року на підставі чотирьох актів про передачу нереалізованого майна йому було передано вищевказане нереалізоване з прилюдних торгів нерухоме майно. 
1 червня 2012 року відповідно до чотирьох свідоцтв про право власності він набув право власності на житловий будинок з господарчо-побутовими будівлями по АДРЕСА_1. Проте у зазначеному житловому будинку у порушення його майнових прав зареєстровані та проживають: ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та її малолітні діти:           ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9,                    ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, які були зареєстровані у будинку 29 квітня 2013 року, тобто після передачі йому у власність цього нерухомого майна, що підтверджується домовою книгою. У добровільному порядку відповідачі звільнити будинок відмовляються. 
З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просив суд ОСОБА_6,               ОСОБА_5, ОСОБА_7 та її малолітніх дітей: ОСОБА_8,           ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, висилити з зазначеного вище житлового будинку.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2017 року, з урахуванням ухвали Самарського районного суду                             м. Дніпропетровська від 6 листопада 2017 року про виправлення описки, позов ОСОБА_4 задоволено. Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 з малолітніми дітьми: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з житлового будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач у встановленому законом порядку набув право власності на спірний житловий будинок, унаслідок чого відповідачі, як колишні власники спірного нерухомого майна та члени їх сім'ї, втратили право користування ним і підлягають виселенню. Малолітні діти ОСОБА_7 були зареєстровані у спірному житловому будинку після набуття його позивачем у власність, тобто з порушенням прав ОСОБА_4 та без його згоди. Позовна давність позивачем не порушена, так як право власності за ним зареєстровано у березні 2017 року. 
Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого            2018 року апеляційна скарга ОСОБА_5 залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач відповідно до свідоцтв про право власності набув у власність спірний житловий будинок, який відповідачі у добровільному порядку звільнити відмовляються, тому останні підлягають виселенню разом з малолітніми дітьми, які були зареєстровані у цьому будинку після набуття його у власність ОСОБА_4 Заперечуючи проти позову, відповідачі не навели для цього правових підстав. 
У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що відсутні належні та допустимі докази порушення відповідачами прав позивача на розпорядження, чи на користування спірним житловим будинком. В актах про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 23 травня 2012 року, які є правовстановлюючими документами на будинок, не передбачено їх виселення з будинку та їм має бути надано інше житло.  
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Аналіз вищенаведених норм права свідчить про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. 
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 5 листопада 2014 року № 6-158 цс 14.
Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що позивач у встановленому законом порядку набув право власності на спірний житловий будинок, що підтверджується свідоцтвами про право власності від 1 червня 2012 року, унаслідок чого відповідачі, як колишні власники спірного нерухомого майна та члени їх сім'ї, втратили право користування ним і підлягають виселенню. 
Суди дійшли вірного висновку про те, що малолітні діти ОСОБА_7 були зареєстровані у спірному житловому будинку після набуття його позивачем у власність, тобто з порушенням прав ОСОБА_4 та без його згоди.
Доводи касаційної скарги про те, що відсутні належні та допустимі докази порушення відповідачами прав позивача на розпорядження чи на користування спірним житловим будинком, безпідставні, оскільки їх проживання у цьому будинку порушує вказані права ОСОБА_4, що є підставою для усунення такого порушення шляхом виселення. 
Посилання касаційної скарги на статті 4, 8, 47 Конституції України,                          статтю 9 ЖК УРСР про те, що ніхто не може бути безпідставно позбавлений житла, не доведені, так як відповідачі виселені на підставі закону (захист права власності) і за рішенням суду. А доводи про те, що їм має бути надано інше житло, не містять правових підстав. 
Отже, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня           2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області                     від 21 лютого 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
Д. Д. Луспеник     
 
Ю. В. Черняк