ВЕРХОВНИЙ СУД
КАСАЦІЙНИЙ КРИМІНАЛЬНИЙ СУД

справа № 459/3331/16-к 
провадження № 51-43км18
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2018 року                                                                                                         м. Київ
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                                ОСОБА_2 ,
                                                                            ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                   ОСОБА_4 ,
прокурора                                                        ОСОБА_5 ,
засудженої                                                       ОСОБА_6 ,
захисника (в режимі відеоконференції)   ОСОБА_7 ,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 23 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року щодо
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ,
засудженої за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 121 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Обставини справи

1.  Суд першої інстанції вироком від 23 березня 2017 року визнав ОСОБА_6 винною у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, за таких обставин: 
ІНФОРМАЦІЯ_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння після завданого їй ОСОБА_8 удару рукою по обличчю на ґрунті особистих неприязних відносин, маючи умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, вдарила потерпілого ножем у ділянку задньої стінки грудної клітки зліва. Внаслідок отриманого проникаючого колото-різаного поранення з ушкодженням лівої легені, що призвело до масивної крововтрати, ОСОБА_8 помер у лікарні.  
2.  Суд засудив ОСОБА_6 до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років і 7 місяців.
3.  Апеляційний суд Львівської області ухвалою від 13 червня 2017 року цей вирок залишив без змін.
Вимоги і доводи касаційної скарги 

4.  У касаційній скарзі захисник, посилаючись на  пункти 1 і 2 частини першої статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), просить скасувати згадані вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
5.  Захисник вважає, що результати слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 є недопустимими доказами, оскільки за своєю суттю є позасудовими показаннями. 
6.  Також захисник зазначає, що суди:
-          не надали належного значення суперечностям у показаннях згаданих та інших свідків;
-          визнали обставиною, яка обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння за відсутності доказів цієї обставини; 
-          послалися на ряд доказів, які прямо не вказують на причетність засудженої до вчинення злочину;
-          допустили неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки, якщо визнати доведеними обставини злочину, дії засудженої необхідно було кваліфікувати за частиною першою статті 119 КК. 
7.  Також він звертає увагу на те, що суд першої інстанції всупереч положенням статті 374 КПК не прийняв жодного рішення щодо речових доказів. 
8.  Захисник зазначає, що всі ці доводи він наводив у своїй апеляційній скарзі, однак апеляційний суд, порушуючи вимоги частини другої статті 419 КПК, не навів належних мотивів щодо визнання цих доводів необґрунтованими. 
9.  Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
10.  Потерпілий ОСОБА_13 письмово повідомив Верховний Суд про свою неявку під час судового розгляду та висловив міркування щодо недоцільності продовжувати кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 у касаційній інстанції.
Оцінка Суду

11.  Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та засудженої ОСОБА_6 , що підтримали касаційну скаргу і просили її задовольнити, прокурора, що просила Суд відмовити у задоволенні скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, суд дійшов висновку, що подану скаргу належить залишити без задоволення з огляду на таке.
Використання протоколів слідчих експериментів

12.  Захисник порушує питання про недопустимість протоколів слідчих експериментів (див. пункт 5 вище), зазначаючи, що хоча цю слідчу дію було названо слідчим експериментом, але за своїм характером вона була допитом свідків, а тому – в силу частини четвертої статті 95 КПК – суд не може посилатися на ці протоколи у своїх висновках.
13.  Суд погоджується із захисником щодо того, що оспорювані слідчі експерименти зі свідками були фактично їхнім допитом на місці події. Однак Суд вважає, що суд першої інстанції правомірно послався на ці докази у вироку з огляду на таке.
14.  Усіх згаданих свідків було допитано під час розгляду в суді першої інстанції. Дослідження протоколів слідчих експериментів із ними та відповідних відеозаписів, допустимість яких оскаржується захистом у касаційному суді, відбувалося за згодою сторони захисту.
15.  Згідно із звукозаписом судового засідання від 2 лютого 2017 року (т. 1, а.с. 195) зазначено, що захисник та обвинувачена підтримали пропозицію прокурора «перейти до огляду слідчих експериментів». Також відповідно до звукозапису судового засідання від 7 березня 2017 року, на запитання суду щодо можливості дослідження відеозапису слідчого експерименту захисник відповів: «Згідні» (т. 1, а.с. 220). Під час відтворення в судовому засіданні відеозаписів слідчих експериментів захисник звертав увагу суду на розбіжності між свідченням на відеозаписі та показаннями свідків в суді (т. 1, а.с. 220), таким чином намагаючись спростувати позицію обвинувачення посиланням на ці докази.
16.  Суд вважає, що за таких обставин сторона захисту не може порушувати питання про недопустимість доказів у касаційній інстанції.
17.  Відповідно до статті 26 КПК сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 КПК сторона кримінального провадження має право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими. Суд під час розгляду справи не може втручатися у стратегію і тактику, обрану стороною захисту, особливо в питаннях дослідження доказів. Якщо сторона не заперечує проти дослідження певного доказу, який міг би бути оспорений з точки зору його допустимості, суд не вправі втручатися у такий спосіб відстоювання стороною своєї позиції.
18.  Сторона не може спочатку погоджуватися з необхідністю дослідження в суді доказів, сподіваючись за їх допомогою обґрунтувати свою позицію, а згодом, – коли ця тактика не дала очікуваних результатів, – заперечувати проти допустимості цих же доказів.
19.  Крім того, частина друга статті 23 КПК передбачає, що «не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду». Частина четверта статті 95 КПК забороняє суду «обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них». У той же час частина друга статті 23 КПК допускає, що «суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом». А частина четверта статті 96 КПК передбачає, що «свідок може бути допитаний щодо попередніх показань, які не узгоджуються із його показаннями».
20.  У цій справі при провадженні в суді першої інстанції захист не тільки не заперечував проти того, щоб відбулося дослідження відеозаписів слідчих експериментів, а й, навпаки, використовував їх для того, щоб поставити під сумнів достовірність показань цих свідків під час судового розгляду. Таким чином, ці показання були використані захистом для цілей з`ясування достовірності показань свідків і є допустимими за правилом частини четвертої статті 96 КПК.
21.  Також Суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції обґрунтував  свої висновки не виключно оспорюваними показаннями свідків під час слідчих експериментів, а в сукупності з показаннями цих же свідків під час судового розгляду. За таких обставин Суд вважає, що згадка про ці позасудові показання у сукупності із  судовими показаннями не може розглядатись як таке порушення процесуального закону, що істотно перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. 
22.  На цих підставах Суд відхиляє доводи захисту в цій частині.
Інші доводи захисту 

23.  Суд також відхиляє доводи захисника щодо неточностей та розбіжностей у показаннях свідків. Суд апеляційної інстанції надав належне обґрунтування у відповідь на аналогічні доводи сторони захисту в апеляційній скарзі, зазначивши, що такі свідчення у своїй сукупності є достатніми і взаємопов`язаними і не впливають на правильність установлених судом фактичних обставин.
24.  Твердження захисника щодо відсутності доказів, які б вказували на стан алкогольного сп`яніння засудженої під час вчинення злочину, також були аргументовано відхилені апеляційним судом з посиланням на матеріали справи, а саме показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 . Законодавство не передбачає, що факт алкогольного сп`яніння має доводитися якимось певним видом доказів.  
25.  Також доводи захисника про те, що ряд доказів, наданих стороною обвинувачення, не доводять причетність засудженої до вчинення злочину, мають бути відхилені як необґрунтовані. Хоча згадані захисником у касаційній скарзі докази і не вказують безпосередньо на причетність засудженої до вчинення злочину, однак містять дані про інші обставини кримінального правопорушення: час, місце, спосіб вчинення злочину, а також вид і розмір завданої шкоди, які також підлягають доказуванню відповідно до пунктів 1 і 3 частини першої статті 91 КПК.
26.  Відсутність у вироку рішення щодо речових доказів не є істотним порушенням вимог кримінально процесуального закону в значенні частини першої статті 412 КПК. Апеляційний суд, відхиляючи цей довід сторони захисту, правильно зазначив, що вказане порушення може бути усунуто в процесі виконання вироку. 
27.  Суд також відхиляє твердження захисника, що дії засудженої мали б бути кваліфіковані за частиною першою статті 119 КК. На думку Суду, висновки судів першої і апеляційної інстанцій щодо правової кваліфікації злочину є правильними і ґрунтуються на сукупності обставин учиненого діяння, які виключають неумисний характер дій засудженої.
28.  Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за скаргою захисника, належним чином перевірив викладені в ній доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги, та визнав їх необґрунтованими, навівши належні й достатні мотиви спростування. Отже, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК.  
29.  За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу захисника належить залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 23 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 — без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає. 
 
Судді:

ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                          ОСОБА_3