Постанова
Іменем України
20 червня 2018 року 
м. Київ
справа № 186/397/16–ц
провадження № 61–5190св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,            Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач – Виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області, 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє як законний представник неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа – Орган опіки та піклування – Виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження  касаційну скаргу Виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 06 липня 2016 року у складі судді Янжули С. А. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Прозорова М. Л.,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2016 року Виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області (далі — Виконавчий комітет Першотравенської міської ради) звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє як законний представник неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа — Органу опіки і піклування– Виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Першотравенської міської ради народних депутатів Виконавчого комітету від 01 вересня 1976 року ОСОБА_1 надано жиле приміщення по АДРЕСА_1 . У квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , донька ОСОБА_2 , онуки: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 
26 січня 2016 року складено акт про те, що вищевказана квартира не приватизована, з 2008 року у квартирі ніхто не проживає, доступу до неї не має і у ній періодично проживають квартиранти.
Згідно акта ПП «Комунальщик-2» від 24 лютого 2016 року неповнолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 2007 року проживають у с. Таранова, Васильківського району, Дніпропетровської області.
Листом Зеленогайської сільської ради підтверджено факт проживання з 2000 року ОСОБА_2 разом з її неповнолітніми дітьми по АДРЕСА_2 .
Враховуючи викладене вище, позивач просив визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням по АДРЕСА_1 .
Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 06 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року, у позові відмовлено.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився  апеляційний суд, виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 разом з неповнолітніми дітьми тимчасово не проживають у спірній квартирі, якою мають право користуватись, з поважних причин, передбачених статтею 71 ЖК Української РСР, а саме: у зв`язку з навчанням дітей у Зеленогайській середній загальноосвітній школі Васильківського району Дніпропетровської області. Відповідачі не втратили інтересу до вказаного житла, іншого житла в них немає, у спірній квартирі знаходяться їх речі, комунальні послуги сплачують. Тому відповідачі не втратили право користування жилим приміщенням.
У жовтні 2016 року Виконавчий комітет Першотравенської міської ради звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргоюз касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
13 грудня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Виконавчого комітету Першотравенської міської ради.
26 квітня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.
У січні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не з`ясовано причин виникнення заборгованості зі сплати комунальних послуг за обслуговування спірної квартири, не надано належної правової оцінки доводам позивачів та не встановлено фактичні обставини, які мають істотне значення для справи. 
Суди не взяли до уваги факт вибуття відповідача на постійне місце проживання до іншого населеного пункту, тому судам необхідно було застосувати до спірних правовідносин положення статті 107 ЖК Української РСР, а не статтю 71 ЖК Української РСР. 
Положення Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки діти відповідача не є суб`єктами його захисту, оскільки не є бездомними або безпритульними. 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги Виконавчого комітету Першотравенської міської ради без задоволення, а судових рішень – без змін, з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням народних депутатів Виконавчого комітету Першотравенської міської ради від 01 вересня 1976 року на сім`ю з двох осіб працівнику шахти «Дніпровська» ОСОБА_1 надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .
Згідно із випискою фінансово–особового рахунку від 26 січня 2016 року у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 (наймач), його донька ОСОБА_2 та його онуки (діти ОСОБА_2 ): ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В акті обстеження квартири АДРЕСА_4 » від 24 лютого 2016 року, без дати, зазначено, що комісія в складі головного інженера Гордон О. А., начальника дільниці ОСОБА_5 , склали цей акт про те, що по АДРЕСА_5 на 4 поверсі розташована однокімнатна квартира АДРЕСА_6 , не приватизована. З 2008 року ніхто не проживає. Доступу до квартири немає. Зі слів сусідів, періодично, проживають квартиранти, квартира у задовільному стані.
У акті ПП «Комунальщик-2» від 24 лютого 2016 року зазначено, що зі слів сусідів, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 у вищезазначеній квартирі зареєстровані, але з 2007 року до теперішнього часу у ній не проживають. Відповідачі проживають у с. Тарановка, Васильківського району.
Відповідно до листа Зеленогайської сільської ради Васильківського району від 09 березня 2016 року ОСОБА_2 разом зі своїми неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 2000 року проживають без реєстрації у будинку її цивільного чоловіка – ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 22 березня 2016 року №55620281 право власності на спірну квартиру ні за ким не зареєстроване.
Згідно з довідкою Управління Пенсійного фонду України в м. Першотравенську від 12 квітня 2016 року ОСОБА_1 , який проживає по АДРЕСА_1 , перебуває у них на обліку та отримує пенсію за списком №1.
Згідно з довідкою Зеленогайської сільської ради від 08 квітня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 без реєстрації фактично проживають по                    АДРЕСА_2 і не мають права власності на зазначене житло. Навчаються в Зеленогайській середній загальноосвітній школі.
Голуб Г. В. сплачує комунальні платежі ОСОБА_1 за квартирою по АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями квитанцій за квітень-травень 2016 року.
Відповідно до довідки в/ч (польова пошта НОМЕР_1 ) від 02 листопада 2015 року ОСОБА_6 у період з 16 вересня 2015 року до теперішнього часу безпосередньо бере участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення АТО на території Донецької та Луганської областей.
Відповідно до акта ПП «Комунальщик-2» від 05 травня 2016 року зі слів сусідів ОСОБА_1 зареєстрований, але не проживає по                                         АДРЕСА_1 з 2007 року до сьогодні.
Відповідно до частин першої, другої статті 71 Житлового кодексу Української РСР (далі – ЖК Української РСР) при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору – судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, в тому числі, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.
За змістом статті 71 ЖК Української РСР збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї – є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. 
Згідно із статтею 71 ЖК Української РСР у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. 
Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖКУкраїнської РСР).
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Верховний Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Відповідно до статті78 ЖК Української РСР тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов`язки за договором найму жилого приміщення Якщо в жилому приміщенні не залишились проживати члени сім`ї наймача, він зобов`язаний забезпечити належне утримання приміщення. Наймач вправі здати жиле приміщення в піднайом або поселити в нього тимчасових жильців на умовах і в порядку, передбачених статтями 91-99ЖК Української РСР.
Частиною другоюстатті 107 ЖК Української РСР передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої статті 71 або статті 107 ЖК Української РСР.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
З огляду на зазначене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в позові, враховуючи встановлені судами обставини: відповідач ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі, хоча і виїжджає з неї періодично для обробки городу в іншому населеному пункті, отримує пенсію за місцем реєстрації та проживання і сплачує комунальні послуги з обслуговування вказаної квартири. Відповідач ОСОБА_2 має двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 ,                   ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані у спірній квартирі. В інтересах дітей вона тимчасово виїхала до с. Таранове, Васильківського району, Дніпропетровської області, де разом з чоловіком ОСОБА_6 , який є учасником АТО, винаймає житло, проживають там без реєстрації, ведуть домашнє господарство, як засіб для існування, діти навчаються в школі, іншого житла, крім спірної квартири не мають, періодично приїжджають за місцем реєстрації та мають намір повернутися проживати до спірної квартири. Позивачем не надано доказів, що відповідачі без поважних причин не проживають у зазначеній квартирі понад встановлені законом строки без поважних причин. 
Крім того, судами не встановлено, що відповідачі вибули на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення. 
Верховний Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). 
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року). 
Із урахуванням установлених обставин, Верховний Суд виходить з того, що виселення відповідачів з неповнолітніми дітьми з однокімнатної квартири, які не мають іншого належного їм на праві власності, чи постійному користуванні житла, буде становити для них надмірний тягар. 
Доводи касаційної скарги, з урахуванням встановлених у справі обставин, не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову, тому не дають підстав для скасування судових рішень у справі, які ухвалено з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З огляду на викладене суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій – без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області залишити без задоволення.
Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 06 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області  08 вересня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                            В. О. Кузнєцов
                                                                                                            А. С. Олійник
                                                                                                            О. В. Ступак
                                                                                                            Г. І. Усик