Постанова 
Іменем  України
 
13 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 757/47925/15-ц
 
провадження № 61-14711св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І.М.,                          Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5,
відповідач - державне підприємство «Державний резервний насіннєвий фонд України»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2016 року у складі судді Гладун Х. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від                28 березня 2017 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» (далі - ДП «Держрезервнасінфонд», підприємство) про скасування дисциплінарного стягнення.
Позовна заява мотивована тим, що вона працює на посаді головного юрисконсульта юридичного відділу ДП «Держрезервнасінфонд». На підставі наказу ДП «Держрезервнасінфонд» від 19 листопада 2015 року № 156-к/тр «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_4.» її притягнуто до дисциплінарної відповідальності нібито за систематичне порушення правил трудової дисципліни, що полягає у пропущенні робочого часу без поважних причин та без належного оформлення, що підтверджується даними електронної системи.
Позивач стверджувала, що зазначений наказ є незаконним та безпідставним, оскільки будь-яких дисциплінарних проступків вона не вчиняла, трудової дисципліни не порушувала та належним чином й у повному обсязі виконувала свої посадові обов'язки.
Зазначала, що посилання в оспорюваному наказі на порушення нею умов наказу підприємства від 04 серпня 2015 року № 44 «Про ефективне використання робочого часу працівниками», яким нібито передбачено необхідність складання службової записки з візою керівника структурного підрозділу чи керівника підприємства в разі залишення працівником робочого місця, є надуманими, оскільки до її посадових обов'язків відноситься представництво інтересів підприємства в судах та при примусовому виконанні рішень суду, у зв'язку з чим вона часто не перебуває на робочому місці.
Разом із тим зазначена в оспорюваному наказі інформація про використання позивачем робочого часу в особистих цілях не відповідає дійсності, оскільки згідно з табелем відпрацьованого робочого часу за жовтень та листопад   2015 року вона виконувала свої обов'язки в повному обсязі. Не відповідає дійсності також зазначена в наказі інформація про пропуск нею 04 годин        36 хвилин робочого часу в жовтні 2015 року та 04 годин 52 хвилин - у листопаді 2015 року; ці години та порядок їх обрахування не підтверджені жодними доказами.
На підставі викладеного, з урахуванням заяви про стягнення витрат на правову допомогу від 06 липня 2016 року, просила скасувати наказ                        ДП «Держрезервнасінфонд» від 19 листопада 2015 року № 156-к/тр «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності  ОСОБА_4.»і, стягнути з відповідача на її користь судовий збір та судові витрати на правову допомогу в розмір 3 887,20 грн.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2016 року позов задоволено.
Скасовано наказ ДП «Держрезервнасінфонд» від 19 листопада 2015 року              № 156-к/тр «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_4.».
Стягнуто з ДП «Держрезервнасінфонд» на користь ОСОБА_4 судові витрати на правову допомогу в розмірі 3 887,20 грн.
Стягнуто з ДП «Держрезервнасінфонд» на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для скасування оспорюваного наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_4 Зокрема, зазначено, що засобами забезпечення пропускного режиму забезпечується саме пропускний режим до ДП «Держрезервнасінфонд», а не фіксація відсутності та/або присутності працівника на роботі. Наведені в оспорюваному наказі проміжки часу відсутності ОСОБА_4 на роботі, 04 години 36 хвилин у жовтні та 4 години  52 хвилини у листопаді 2015 року, не збігаються з показниками електронної системи контролю доступу на підприємстві. Згідно з табелем робочого часу в жовтні та листопаді 2015 року позивач була присутня на роботі протягом повного робочого дня. Надана відповідачем роздруківка з системи контролю доступу на підприємстві свідчить про допущенні ОСОБА_4 порушення режиму пропускної системи, а не про порушення нею трудової дисципліни чи відсутності на робочому місці. 
Таким чином, докази, на які ДП «Держрезервнасінфонд» посилається як на підставу своїх заперечень, не підтверджують порушення позивачем трудової дисципліни та не відповідають передбаченим статтями 58, 59 ЦПК України 2004 року вимогам щодо належності та допустимості.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що витрати ОСОБА_4 на правову допомогу в розмірі                          3 887,20 грн є документально підтвердженими, а тому відповідно до статті 88 ЦПК України 2004 року підлягають стягненню з відповідача на її користь. Судовий збір необхідно стягнути з відповідача на користь держави.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року апеляційну скаргу ДП «Держрезервнасінфонд» відхилено, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2016 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що суд першої інстанції надав оцінку наявним у матеріалах справи доказам, в тому числі й табелю робочого часу за жовтень та листопад 2015 року, відповідно до якого відповідач виплатив позивачу заробітну плату в повному обсязі, та дійшов правильного висновку, що в діях ОСОБА_4 відсутній склад дисциплінарного проступку, за який вона може бути притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.
Окрім наведеного в ухвалі апеляційного суду зазначено, що позивач довела факт надання їй правової допомоги та надала розрахунок таких витрат, зроблений відповідно до положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», акт виконаних робіт та квитанцію про їх оплату.
У квітні 2017 року ДП «Держрезервнасінфонд» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 порушила вимоги наказу ДП «Держрезервнасінфонд» від 04 серпня 2015 року № 44 «Про ефективне використання робочого часу працівниками ДП «Держрезервнасінфонд», яким передбачено, що у разі необхідності покинути робоче місце у зв'язку з вирішенням робочих питань працівники повинні складати службові записки з обов'язковою візою керівника структурного підрозділу чи керівництва підприємства та вносити відповідний запис до журналу реєстрації службових записок по використанню робочого часу. Зокрема, електронною системою контролю доступом підприємства зафіксовано, що в жовтні та листопаді   2015 року ОСОБА_4 неодноразово була відсутня на робочому місці, що в сукупності становить кілька годин. Службової записки про необхідність залишити робоче місце у зв'язку з вирішенням робочих питань ОСОБА_4 не складала, запису до журналу реєстрації службових записок не вносила.
У зв'язку із наведеним відповідач стверджував, що ОСОБА_4 вчинила дисциплінарний проступок, що полягає у порушенні трудової дисципліни (відсутність на робочому місці без поважних причин, використання робочого часу в особистих цілях), за що до неї застосовано найменш суворий вид дисциплінарного стягнення, передбачений КЗпП України. При цьому ДП «Держрезервнасінфонд» дотримано процедуру накладення такого стягнення, відібрано у позивача письмові пояснення.
Разом із тим, у касаційній скарзі зазначено про неврахування судами того, що в табелі обліку робочого часу, на який посилалася позивач як на підставу своїх вимог, зазначено не 08 годин робочого часу ОСОБА_4, як того вимагає колективний договір, а 07. До того ж, цей табель складала та підписувала сама ОСОБА_4, а тому він не може бути доказом у справі. 
З приводу вирішення судами питання щодо розподілу судових витрат, зокрема стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, в касаційній скарзі зазначено, що будь-які належні та допустимі докази понесення ОСОБА_4 таких витрат відсутні. Наявний у матеріалах справи акт виконаних робіт свідчить про те, що ОСОБА_5 надавав позивачу правову допомогу в період, коли він не був адвокатом. Квитанція, надана позивачем для підтвердження понесених нею витрат на правову допомогу, не містить найменування підприємства, установи, організації, не зрозуміло, якого саме прибуткового ордера вона стосується, та за правову допомогу в якій саме справі сплачено кошти.
Крім того, відповідач стверджував, що адвокат ОСОБА_5, зазначаючи в акті виконаних робіт про те, що півгодини брав участь у судовому засіданні 08 лютого 2016 року, ввів суди в оману, оскільки таке судове засідання не відбулося в зв'язку з хворобою судді.
11 травня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли додаткові пояснення ДП «Держрезервнасінфонд» до касаційної скарги, в яких зазначено, що, задовольняючи позов ОСОБА_4, суди усупереч вимогам статті 88 ЦПК України 2004 року стягнули судовий збір не на користь позивача, яка його сплатила під час подання позовної заяви, а на користь держави.
Заперечень на касаційну скаргу не надходило.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
20 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Верховний Суд, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Судами встановлено, й про це свідчать матеріали справи, що ОСОБА_4 перебувала у трудових відносинах з ДП «Держрезервнасінфонд».
Згідно з пунктом 3.3 Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників ДП «Держрезервнасінфонд», затверджених протоколом загальних зборів трудового колективу цього підприємства 09 квітня 2010 року, початок і закінчення роботи працівників підприємства та перерва на відпочинок і харчування встановлюються наступним чином: понеділок - четвер: початок робочого дня - 09:00, перерва на обід 13:00 - 13:45, закінчення робочого дня - 18:00; п'ятниця: початок робочого дня - 09:00, перерва на обід - 13:00 -13:45, закінчення робочого дня - 16:45 (а. с. 87 - 95).
З метою посилення роботи щодо недопущення порушень трудової дисципліни, посилення контролю та забезпечення раціонального й ефективного використання робочого часу працівниками 04 серпня 2015 року ДП «Держрезервнасінфонд» видано наказ № 44 «Про ефективне використання робочого часу працівниками ДП «Держрезервнасінфонд». Відповідно до цього наказу керівникам структурних підрозділів підприємства наказано забезпечити реєстрацію в журналі реєстрації службових записок по використанню робочого часу переміщення працівників підпорядкованих їм підрозділів в робочий час; за необхідності супроводжувати ці переміщення службовими записками з обов'язковою візою керівника структурного підрозділу чи керівництва підприємства (а. с. 26).
Із зазначеним наказом ознайомлено ОСОБА_4 (там же).
Відповідно до табеля робочого часу ОСОБА_4 відпрацювала в жовтні та листопаді всі робочі дні (а. с. 76, 77).
Згідно з даними електронної системи контролю доступу на підприємстві за жовтень - листопад 2015 року позивач була відсутньою на роботі протягом невеликого проміжку робочого часу в деякі дні (а. с. 36-40).
Наявна в матеріалах справи копія пояснювальної записки від 17 листопада 2015 року також свідчить про те, що ОСОБА_4 не заперечувала факту відсутності її на роботі в зазначений період. Свою відсутність позивач пояснила тим, що 09 жовтня 2015 року брала участь в засіданні кредиторів ФГ «ім. Івана Франка», про що зробила відповідний запис в журналі обліку робочого часу; 15 жовтня 2015 року - була у відділі реєстраційної служби Печерського району міста Києва, про що склала службову записку;                           09 листопада 2015 року, скориставшись правом, наданим пунктом                             8.1 колективного договору підприємства, з дозволу свого безпосереднього керівника ОСОБА_6 була відсутня на робочому місці в зв'язку з необхідністю вирішення особистих питань (а. с. 96). 
Наказом ДП «Держрезервнасінфонд» від 19 листопада 2015 року № 156-к/тр ОСОБА_4, головному юрисконсульту юридичного відділу, оголошена догана за систематичне порушення правил трудової дисципліни, пункту 3.3 Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників ДП «Держрезервнасінфонд», наказу від 04 серпня 2015 року № 44 «Про ефективне використання робочого часу працівниками ДП «Держрезервнасінфонд» та використання робочого часу в особистих цілях (а. с. 9).
У наказі зазначено, що за результатами аналізу відвідування за жовтень та листопад 2015 року та перегляду даних електронної системи контролю виявлено 04 години 36 хвилин за жовтень та 04 години 52 хвилини за листопад пропущеного ОСОБА_4 робочого часу без належного оформлення, передбаченого наказом від 04 серпня 2015 року № 44 «Про ефективне використання робочого часу працівниками                                                ДП «Держрезервнасінфонд» (там же).
Частиною першою статті 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.
Частиною першою статті 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.
Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.
Дисциплінарним проступком є винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов'язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов'язків; вина працівника; наявність причинного зв'язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов'язків.
Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.
Разом з тим саме на роботодавцеві лежить обов'язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. 
Суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір по суті позовних вимог, урахували зазначене та дійшли правильних висновків, що дисциплінарне стягнення на ОСОБА_4 було накладено відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства та за відсутності у її діях складу дисциплінарного проступку. 
Доводи касаційної скарги ДП «Держрезервнасінфонд» про те, що ОСОБА_4 порушила визначений наказом від 04 серпня 2015 року № 44 «Про ефективне використання робочого часу працівниками ДП «Держрезервнасінфонд» порядок переміщення в робочий час, використання нею робочого часу для вирішення особистих питань, дотримання процедури під час застосування до неї дисциплінарного стягнення, а також посилання на те, що згідно з табелями обліку робочого часу позивач працювала по 07, а не по 08 годин кожного робочого дня, зазначених висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», чинного на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на    01 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Правову допомогу позивачу надав адвокат ОСОБА_5 Його повноваження як адвоката підтверджуються наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від                19 листопада 2015 року серії КС № 5478/10 (а. с. 21).
Надання правої допомоги ОСОБА_4 ОСОБА_5 здійснював на підставі укладеного між ними договору про надання правової допомоги від   14 грудня 2015 року (а. с. 13-14).
У матеріалах справи наявні докази того, що позивач понесла витрати, пов'язані із наданням ОСОБА_5 правової допомоги, а саме: акт виконаних робіт від 05 липня 2016 року та квитанція до прибуткового касового ордера від 05 липня 2016 року про оплату таких робіт в розмірі 3 887,20 грн (а. с. 72, 73).
При цьому Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 надавав позивачу правову допомогу в період, коли він не був адвокатом, оскільки свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_5 отримав 19 листопада 2015 року, а договір про надання правової допомоги укладено з ОСОБА_4 після цього, 14 грудня 2015 року. 
Ураховуючи викладене, суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для стягнення з ДП «Держрезервнасінфонд» на користь позивача понесених нею витрат на правову допомогу.
Доводи касаційної скарги правильність зазначених висновків не спростовують. Зокрема, посилання в касаційній скарзі на те, що, зазначивши в акті виконаних робіт про участь у судовому засіданні 08 лютого 2016 року, яке не відбулося, адвокат ОСОБА_5 ввів суди в оману, на законність оскаржуваних рішень у цій частині не впливають, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, він на це засідання з'явився.
Таким чином, оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог про скасування дисциплінарного стягнення та вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу є законними і обґрунтованими. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам по справі надана належна правова оцінка.
Разом з тим, не можна погодитися з висновками судів в частині вирішення питання судового збору, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України 2004 року стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Частиною першої статті 70 ЦПК України 2004 року передбачено, що судові витрати складаються, зокрема, із судового збору.
З наявної в матеріалах справи квитанції вбачається, що ОСОБА_4 за подання позовної заяви сплатила судовий збір в розмірі 551,20 грн                   (а. с. 2).
Як уже зазначалося, суд першої інстанції, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, стягнув з ДП «Держрезервнасінфонд» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн, хоча відповідно до вимог частини першої статті 88 ЦПК України 2004 року ці судові витрати необхідно було стягнути на користь позивача, яка їх понесла.
На зазначені порушення суду першої інстанції апеляційний суд уваги не звернув та не виправив їх. Такі порушення норм процесуального права є підставою для зміни оскаржуваних судових рішень в цій частині.
Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року в частині вирішення питання судового збору змінити.
Стягнути з державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 551,20 грн.
У решті рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня                2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька 

Судді                                                                                                 А. О. Лесько 

С. Ю. Мартєв 

І. М. Фаловська

С. П. Штелик