Постанова 
Іменем України 
24 травня 2018 р.
м. Київ
 
справа № 643/5205/16-к
 
провадження № 51-2122км18
 
Верховний Суд  колегією суддів Другої судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря 
судового засідання  ОСОБА_4 ,
 
за участю:
прокурора                 ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого         ОСОБА_6 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 13 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016220470002607, за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, в останнє 03 квітня 2012 року Комінтернівським районним судом м. Харкова за ч. ч. 2 і 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого 24 лютого 2014 року умовно – достроково на 3 місяці 3 дні,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Московського районного суду м. Харкова від 13 липня 2016 року           ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3  роки.
Вирішено питання речових доказів.
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін. 
 
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 23 березня 2016 року, приблизно о 21 год., перебуваючи біля приміщення ТОВ «Рапан-сервіс» по Салтівському шосе, 43, в м. Харкові, де останній працював в період з              17 вересня 2014 року по 18 грудня 2015 року, маючи умисел на таємне викрадання чужого майна, повторно, з корисливих мотивів, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, переліз через паркан і опинився на території внутрішнього подвір`я установи, та знайшовши драбину, через відчинене вікно проник на другий поверх будівлі ТОВ «Рапан-сервіс», де шляхом віджиму вхідної двері за допомогою випадкового знайденого на території установи металевого предмету, потрапив до службового приміщення №302, звідки таємно викрав майно потерпілого ОСОБА_7 на загальну суму 27 410, 00 грн.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі з внесеними змінами засуджений ОСОБА_6 порушує питання про скасування судових рішень щодо нього та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, у зв`язку з істотним порушенням вимог  кримінального процесуального закону, а саме, що судом першої інстанції було розглянуто кримінальне провадження в порушення вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки ним у судових дебатах оспорювалися обставини щодо належності майна, яке ним було викрадено. Крім того посилається на те, що його не було ознайомлено з матеріалами кримінального провадження, журналом судового засідання і технічним носієм інформації та його апеляційна скарга була розглянута за його відсутності, оскільки він запізнився в судове засідання. Також зазначає про те, що судом неправильно застосовано кримінальний закон України про кримінальну відповідальність, оскільки в його діях відсутня кваліфікуюча ознака – проникнення, так як він працював на підприємстві ТОВ «Рапан-сервіс» і у нього там були речі. Крім того, стверджує про суворість призначеного йому покарання.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Прокурор ОСОБА_5 вважає, що касаційна скарга засудженого є необґрунтованою та просить залишити її без задоволення.
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора, перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку. 
 
Суд касаційної інстанції відповідно до вимог частини 1 ст. 433 КПК України перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, тобто оцінка доказів і встановлення фактичних обставин справи, судом не перевіряється.
 
Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
 
Як убачається з матеріалів провадження  ОСОБА_6 повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому злочину, не оспорював  обставин його вчинення та, як і інші учасники судового провадження, не заперечував проти його розгляду в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. При цьому засудженому були роз`яснені наслідки розгляду провадження в скороченому порядку, а саме те, що він буде позбавлений права оспорювати ці фактичні обставини провадження в судах апеляційної та касаційної інстанцій. Суд переконався в добровільності та істинності позиції засудженого, який також підтвердив у судових дебатах, що визнає свою вину у викраденні чужого майна з службового приміщення №302 ТОВ «Рапан-сервіс» на загальну суму 27 410, 00 грн.
Вищезазначене підтверджується, як журналом судового засідання від 12 липня          2016 року (т. 1 а. с. 46-47), так і технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судовий процес у суді першої інстанції (т. 1 а. с. 53).
 
Вирок суду першої інстанції постановлений з урахуванням ст.ст. 370, 374 КПК України, зокрема, в ньому належним чином наведено формулювання обвинувачення         ОСОБА_6 , визнане судом доведеним за ч. 3 ст. 185 КК України, надано оцінку доказам, на яких ґрунтується висновок суду про винуватість засудженого.
 
Крім того, посилання засудженого ОСОБА_6 на те, що в його діях відсутня кваліфікуюча ознака, як проникнення, є безпідставним та спростовується матеріалами справи, оскільки за встановлених судами обставин дії ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України кваліфіковано правильно.
 
Призначаючи покарання ОСОБА_6 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, особу винного, який раніше неодноразово судимий в тому числі і за корисливі злочини, посередньо характеризується, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має малолітню дитину, не працює, обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття, надання допомоги суду у встановленні істини по справі, відсутність обставин, які обтяжують покарання, та дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_6 покарання в межах мінімальної санкції частини статті, за якою його визнано винним. 
 
Таке покарання, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів.
 
Розглянувши матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 (в яких вони посилалися на суворість призначеного покарання), детально їх вивчивши, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що призначене ОСОБА_6 покарання є таким, що повною мірою відповідає вимогам ст. 65 КК України.
 
Ухвала апеляційного суду є достатньо вмотивованою та повною мірою відповідає вимогам ст. 419 КК України.
 
Доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що його не було ознайомлено з матеріалами справи, журналом судового засідання та технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судовий процес у суді першої інстанції не відповідають дійсності, оскільки у матеріалах провадження містяться розписки про повне його ознайомлення (т. 1           а.с. 196-197).
 
Що стосується тверджень засудженого про те, що судом апеляційної інстанції було проведено розгляд кримінального провадження без його участі, є безпідставними, оскільки ОСОБА_6 належно був повідомлений про розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції (т.1 а.с. 79), що не заперечується і ним, та його участь була не обов`язковою. 
 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування чи зміну судових рішень, не встановлено. 
 
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 15 «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Суд
 
у х в а л и в:
 
Вирок Московського районного суду м. Харкова від 13 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_6  – без задоволення. 
 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                               ОСОБА_3