Постанова
Іменем України
 
04 липня 2018 року
м. Київ
 
справа № 275/271/15-ц
провадження № 61-33156св18
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),              Олійник А. С., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
треті особи: Орган опіки та піклування Брусилівської районної державної адміністрації Житомирської області, Орган опіки та піклування Броварської міської адміністрації Київської області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року, у складі головуючого-судді Данилюк О. С., та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 12 липня 2017 року, у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Миніч Т. І., Павицької Т. М.,
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 про стягнення аліментів, стягнення заборгованості за аліментами з урахуванням індексу інфляції, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
 
У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до              ОСОБА_5 про звільнення від повноважень опікуна, передачу малолітньої дитини батькові. 
Позов мотивовано тим, що у червні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до ОСОБА_5 із позовом про звільнення від повноважень опікуна над малолітнім ОСОБА_7 та передачу його батькові (а.с. 42-45 том 1). В обгрунтування вимог зазначав, що є батьком дитини, батьківських прав щодо дитини не позбавлений, бажає виховувати сина. Опікун не має умов для проживання та нормального розвитку дитини, перешкоджає його спілкуванню із сином та налаштовує дитину проти нього. Крім того             ОСОБА_5 є інвалідом і сама потребує стороннього догляду, а тому належного виховання та забезпечення його синові остання надати не може. Виходячи із вищенаведеного просив задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від                        10 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено у повному обсязі.
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 28 грудня 2015 року зазначене рішення в частині відмови у позові ОСОБА_5 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивачки неустойки в розмірі 578,82 грн, в решті рішення залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08 червня 2016 року скасовано рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 10 листопада               2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 28 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 до             ОСОБА_5 про звільнення останньої від обов'язків опікуна, передачу малолітньої дитини батькові, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Отже, предметом перегляду по даній справі є позовні вимоги                ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа: Орган опіки та піклування Брусилівської районної державної адміністрації Житомирської області, Орган опіки та піклування Броварської міської адміністрації Київської області, про звільнення від повноважень опікуна, передачу малолітньої дитини батькові.
Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Звільнено            ОСОБА_5 від повноважень опікуна над малолітнім ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. В задоволенні решти вимог відмовлено                (а.с 152-157 том 2).
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки дитина передана  батьку ще 28 січня 2016 року і з того часу проживає разом з ним тому опіку ОСОБА_5 над малолітнім ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 потрібно припинити.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 липня 2017 року рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення у справі та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди допустили неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, висновки судів невідповідають дійсним обставинам справи. Зокрема, зазначає, що вона є законним опікуном малолітнього ОСОБА_7 на підставі рішення суду, а його батько ОСОБА_6 не дає можливості брати участь у вихованні онука та спілкуванні з ним.
 
11 серпня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ відкрите касаційне провадження у вищезазначеній справі.
 
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
31 травня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
 
Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзиву на касаційну скаргу не надходило.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до статей 250, 251 Сімейного кодексу України (далі - СК України) опіка, піклування над дитиною припиняється у випадках, встановлених Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Особа може бути звільнена від обов'язків опікуна або піклувальника дитини у випадках, передбачених ЦК України, а також тоді, коли між опікуном, піклувальником та дитиною склалися стосунки, які перешкоджають здійсненню ними опіки, піклування. 
Згідно частини першої статті 76 ЦК України опіка припиняється у разі передачі малолітньої особи батькам (усиновлювачам).
Відповідно частини першої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.
Згідно частини третьої статті 170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.
Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН                      20 листопада 1959 року визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року            № 789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини (частина перша статті 9 Конвенції).
Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що ОСОБА_6 є батьком малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно свідоцтва про народження від 06 квітня 2013 року (а.с. 5 т.1).
Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 12 серпня 2014 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 задоволено частково, позбавлено останнього батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, стягнуто на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання дитини та призначено її опікуном малолітнього ОСОБА_7, оскільки мати дитини ОСОБА_8 також позбавлена батьківських прав заочним рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2013 року. У задоволенні зустрічного позову у цій справі за позовом ОСОБА_6 до               ОСОБА_5 про відібрання дитини відмовлено (а.с.10-12 т.1).
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 14 жовтня 2014 року вищезазначене рішення скасовано в частині задоволення вимог про позбавлення батьківських прав та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову в цій частині, попередивши ОСОБА_6 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. У решті рішення суду залишено без змін (а.с. 13-15 том 1).
Починаючи із січня 2016 року дитина проживає разом із батьком ОСОБА_6 у м. Бровари Київської області.
Судом установлено, що за адресою проживання ОСОБА_6 у малолітнього ОСОБА_7 є належні житлові умови, умови для відпочинку та навчання, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 29 вересня 2016 року №325 (а.с. 105 т. 2), дитина зарахована до другого класу Броварської ЗОШ 1-3 ступенів (а.с. 74 т. 2).
Крім того, згідно протоколу від 15 липня 2016 року діагностично-консультаційної зустрічі головного спеціаліста служби у справах дітей та сім'ї Броварської міської ради Київської області із малолітнім                        ОСОБА_7 установлено, що дитина має стійкий емоційний зв'язок із батьком, який є для нього авторитетною фігурою,  дитина категорично не хоче повертатись назад у с. Йосипівку та бажає жити тільки там, де живе його батько. Дитина проживає у родині, яка задовольняє всі його емоційні потреби. Батько належно виконує всі батьківські обов'язки щодо виховання сина, утримання та створення належного сімейного оточення для дитини. Спеціаліст дійшов висновку, що враховуючи сімейну ситуацію             ОСОБА_7, його емоційну прихильність до батька і його сім'ї, переміщення дитини або розлука з біологічним батьком нанесе дитині невиправних негативних психоемоційних наслідків (а.с. 129-130 т. 2).
Згідно висновку Органу опіки та піклування Брусилівської районної державної адміністрації Житомирської області від 14 грудня 2016 року за № 02-53/4058 припинено опіку над малолітнім ОСОБА_7 та залишено дитину батькові ОСОБА_6 (а.с. 140 т. 2).
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції визначився правильно з характером спірних правовідносин, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів, та дійшов правильного висновку про припинення опіки над малолітнім ОСОБА_7 у зв'язку з передачею дитини батькові.
 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції погодився з його висновками в частині позовних вимог ОСОБА_7 про те, що передача на виховання малолітньої дитини йому, як батькові є безпідставною, оскільки дитина була передана батькові ще                 28 січня 2016 року і з того часу проживає з ним.
 
Доводи касаційної скарги про те, що вона є законним опікуном малолітнього ОСОБА_7 на підставі рішення суду, а його батько ОСОБА_6 не дає можливості брати участь у вихованні онука та спілкуванні з ним висновків суду не спростовують.
 
Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5, залишити без задоволення.
 
Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 31 жовтня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| Г. І. Усик