Постанова
Іменем України        

16 травня 2018 року                                                                     
м. Київ                                                                   
 
справа № 760/21210/14-ц
 
провадження № 61-4454св18 
                                                                                                                           
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації,
третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_10,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Пікуль А. А., Борисової О. В. і касаційну скаргу ОСОБА_10 та її представника ОСОБА_11 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28 травня 2015 року у складі судді Букіної О. М. та рішення Апеляційного суду міста Києва   від 03 лютого 2016 року, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_10, про визнання недійсним Державного акта на право приватної власності на землю.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що рішенням Київської міської ради (далі - КМР) від 28 січня 1999 року йому та ОСОБА_12 у спільну власність передано земельну ділянку площею 0,0545 га, розташовану по АДРЕСА_2. Державні акти на право власності на землю вони не отримували. Розпорядженням Київської міської державної адміністрації (далі - КМДА) від 05 лютого 1998 року сусідня земельна ділянка площею 0,0412 га, розташована по АДРЕСА_1 була передана у власність ОСОБА_13 та  ОСОБА_2, яким                          25 березня 1999 року видані Державні акти на право власності на земельну ділянку площею 0,0455 га. Посилаючись на те, що у Державних актах, виданих ОСОБА_13 і ОСОБА_2, розмір земельної ділянки збільшено за рахунок його земельної ділянки, просив поновити йому строк для звернення до суду з позовом, визнати недійсним Державний акт про право приватної власності на землю серії НОМЕР_1                                      від 25 березня 1999 року, виданий ОСОБА_13 щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0455 га, та Державний акт про право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 25 березня 1999 року, виданий ОСОБА_2 щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0455 га.
 
У листопаді 2014 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_10 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про визнання недійсним Державного акта на право приватної власності на землю.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_10 посилалася на те, що рішенням КМР від 28 січня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_12 у спільну власність передано земельну ділянку площею 0,0545 га, розташовану по АДРЕСА_2. Державні акти на право власності на землю вони не отримували. Розпорядженням КМДА від 05 лютого 1998 року сусідня земельна ділянка площею 0,0412 га, розташована по АДРЕСА_1 була передана у власність                ОСОБА_13 та ОСОБА_2, яким 25 березня 1999 року видані Державні акти на право власності не земельну ділянку площею 0,0455 га. У цих Державних актах розмір земельної ділянки збільшено за рахунок ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_12 Після смерті ОСОБА_12 вона успадкувала 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_2. Посилаючись на викладене, просила визнати недійсним Державний акт про право приватної власності на землю серії НОМЕР_1                                    від 25 березня 1999 року, виданий ОСОБА_13 щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0455 га, та Державний акт про право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 25 березня 1999 року, виданий ОСОБА_2 щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0455 га.
 
Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 28 травня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 та третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_10
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що межі земельної ділянки, переданої ОСОБА_13 та ОСОБА_2, були уточнені перед видачею їм Державних актів про право власності на землю, що не суперечило розпорядженню КМДА від 05 лютого               1998 року. ОСОБА_1, ОСОБА_12, спадкоємцем якого є ОСОБА_10, не заперечували проти уточнення меж сусідньої земельної ділянки. Права                    ОСОБА_10 не порушені, оскільки вона не була власником земельної ділянки на час видачі оспорюваних Державних актів.
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 липня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_14, та апеляційну скаргу ОСОБА_10, подану її представником ОСОБА_11, відхилено, а рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28 травня 2015 року залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року касаційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_10 та її представника - ОСОБА_11 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 липня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Судове рішення касаційного суду мотивоване тим, що апеляційний суд помилково застосував Земельний кодекс України у редакції 2001 року (далі - ЗК України 2001 року), оскільки спірні правовідносини виникли у 1998-1999 роках, тому підлягає застосуванню Земельний кодекс України від 18 грудня 1990 року (далі - ЗК України 1990 року). Апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що наявність попередження, викладеного у розпорядженні КМДА від 05 лютого 1998 року, давало право ОСОБА_13 та ОСОБА_2 на отримання земельної ділянки у більшому розмірі, ніж визначено у цьому розпорядженні, не врахував, що уточнення межі спірної земельної ділянки можливе лише в межах визначеної площі, тобто 0,0412 га, земельна ділянка може бути зменшена, але не збільшена за рахунок сусідніх земельних ділянок. Також суд дійшов передчасного висновку про відсутність порушення прав                       ОСОБА_10, яка є новим власником 1/2 частини житлового будинку № 2 по провулку Народному у місті Києві, а відтак - і користувачем земельної ділянки, на якій він розташований.
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03 лютого 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_10 задоволено частково. Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_10 
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачами не доведено, що збільшення земельної ділянки по АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_13 та ОСОБА_2, відбулося виключно за рахунок земельної ділянки, виділеної ОСОБА_1 та ОСОБА_12, а не за рахунок інших сусідніх ділянок. Станом на час складання плану розташування земельної ділянки, фактична площа земельної ділянки по АДРЕСА_2, що знаходиться у користуванні  позивача та третьої особи, становить 504,06 кв.м, тобто 0,0504 га. Рішенням Київської міської ради від 28 січня 1999 року № 116-1/217 ОСОБА_1 та ОСОБА_12, правонаступником якого є третя особа, було виділено в користування 0,0545 га і ці межі мали місце станом на 1994 рік, що підтверджується технічним звітом від 10 серпня 1994 року, тобто різниця становить 0,0041 га. Однак указані документи не свідчать про те, що зменшення ділянки відбулося внаслідок приватизації сусідньої ділянки по АДРЕСА_1, належної ОСОБА_13 та ОСОБА_2 Крім того, з технічної документації земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_12 за            1994 рік судом встановлено наявність відступу на 1,4 метри на межі з відповідачами. Межі земельних ділянок були визначені за встановленим між землекористувачами порядком користування.
 
У лютому 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 лютого 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні його позовних вимог і ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 була приватизована із значно більшою площею, ніж виділялася розпорядженням КМДА від 05 лютого 1998 року № 215, чим порушено права користувачів земельної ділянки по АДРЕСА_2. Висновок суду про недоведеність позовних вимог є необґрунтованим. Судом не досліджено, чи існував «абрис зовнішніх меж» під час встановлення меж в натурі, чи пред'являвся він сусіднім користувачам та чи саме наявний у матеріалах справи абрис міг бути пред'явлений ОСОБА_1 для підписання. Суд застосував статтю 23 ЗК України 1990 року, дія якої зупинена щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92, зокрема щодо осіб, землю яким передано для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських будівель. Підписання акта погодження меж не наділяє правом власності та не дає право на приватизацію землі з перевищенням дозволеної площі. Приватизація земельної ділянки по АДРЕСА_1 з перевищенням її площі за рахунок земельної ділянки по АДРЕСА_2 є протиправною, оскільки право користування ОСОБА_1 та ОСОБА_12 попередньо не припинялося. Про порушене право йому стало відомо лише 02 липня 2014 року при витребуванні доказів Солом'янським районним судом міста Києва у процесі розгляду справи № 760/5404/14 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_10 про встановлення порядку користування земельною ділянкою.    
 
У лютому 2016 року ОСОБА_10 та її представник ОСОБА_11 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28 травня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 лютого 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення її позову. Також просили постанови ухвалу, якою позов ОСОБА_1 залишити без розгляду. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції під час нового розгляду справи проігнорував вказівки суду касаційної інстанції, викладені в ухвалі від 28 жовтня 2015 року. У відповідачів відсутні рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень про відведення їм зайвої частини земельної ділянки площею 43 кв.м, а також - будь-які документи на зайву частину ділянки. ОСОБА_10 не пропустила загальну позовну давність, оскільки про порушення своїх прав вона дізналася тільки 29 вересня 2014 року після ознайомлення у Солом'янському районному суді міста Києва із кадастровою справою земельної ділянки по АДРЕСА_1, яка була витребувана у процесі розгляду цивільної справи № 760/5404/14. Суд першої інстанції помилково відкрив провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1, оскільки вона подана не уповноваженою особою. Довіреність представника ОСОБА_1 суперечить вимогам статті 42 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року).
 
ОСОБА_9 подала заперечення на касаційні скарги та просила залишити їх без задоволення, посилаючись на те, що під час оформлення спірних Державних актів на право власності на земельну ділянку в 1998-1999 роках ОСОБА_1 та ОСОБА_12 були землекористувачами. Станом на час розгляду справи ситуація залишилася такою ж, ОСОБА_1 та ОСОБА_10, яка є спадкоємцем ОСОБА_12, продовжують бути землекористувачами. Тому розмір наданої їм у користування земельної ділянки повинен визначатися відповідними нормами ЗК України та документами щодо землекористування, а не рішенням КМР від 28 січня 1999 року № 116-1/217 про передачу громадянам земельних ділянок у власність, яке не було реалізоване. Згідно з додатком до рішення КМР від 28 січня 1999 року № 116-1/217 було вирішено передати у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_12 земельну ділянку, яка раніше була надана у користування за рішенням № 657 у 1949 році, згідно з яким виконавчим комітетом Київської міської ради мешканцям домоволодіння по АДРЕСА_2 було відведено у користування під забудову 450 кв.м. Такий же розмір земельної ділянки вказаний у технічному паспорті на житловий будинок по АДРЕСА_2, складеному в 2005 році. З огляду на викладене, порушення прав землекористувачів не відбулося, оскільки вони продовжують користуватися земельною ділянкою в розмірі згідно з прийнятими рішеннями про передачу в користування земельних ділянок.  
 
Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційними скаргами ОСОБА_1 і ОСОБА_10 та витребувано її матеріали із Солом'янського районного суду міста Києва, а ухвалою від 19 жовтня 2016 року - справу призначено до судового розгляду.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
26 січня 2018 року справу № 760/21210/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Судами встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 04 квітня 1974 року ОСОБА_1 належить на праві власності 1/2 частина житлового будинку  по АДРЕСА_2. Власником іншої 1/2 його частини після смерті ОСОБА_12 є ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 квітня 2013 року. 
 
Рішенням КМР від 28 січня 1999 року №116-1/217 ОСОБА_15 та ОСОБА_12 передано у спільну приватну власність земельну ділянку площею 0,0545 га, яка розташована по АДРЕСА_2. На час розгляду справи Державний акт на право власності на цю земельну ділянку не видано.
 
Розпорядженням КМДА від 05 лютого 1998 року № 215 у приватну власність                ОСОБА_13 та ОСОБА_2 була передана сусідня земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,0412 га. 
 
На підставі вказаного розпорядження 25 березня 1999 року ОСОБА_13 та                   ОСОБА_2 було видано Державні акти на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0455 га.
 
Відповідно до статті 22 ЗК України 1990 року право власності на  землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення  землевпорядними  організаціями меж земельної ділянки в  натурі  (на  місцевості)  і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення  меж  цієї  ділянки  в  натурі  (на місцевості) і одержання документа, що  посвідчує  право  власності або право користування землею, забороняється. 
 
Згідно зі статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» право приватної власності громадян  на  земельні  ділянки, передані їм, зокрема для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, посвідчується  відповідною Радою  народних  депутатів,   про    що робиться  запис  у  земельно-кадастрових  документах, з  наступною видачею  державного акта на право приватної власності на землю.
 
Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки на час виникнення спірних відносин визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. 
 
За змістом наведених правових норм право на захист порушеного права власника (користувача) змельної ділянки виникає з моменту оформлення такого права правовстановлюючим документом - відповідним державним актом, який                         ОСОБА_15 та ОСОБА_12 не отримали.
 
Відповідно до статті 125 ЗК України 2001 року в редакції, чинній на час набуття ОСОБА_10  права власності 1/2 частина житлового будинку  по АДРЕСА_2 в порядку спадкування у квітні 2013 року, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
 
Матеріали справи не містять даних про державну реєстрацію ОСОБА_10 свого права на земельну ділянку, про усунення порушень якого нею заявлено позовні вимоги. 
 
Крім того, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_10 посилалися на те, що при передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_13 та ОСОБА_2 площа ділянки збільшилась на 43 кв.м за рахунок зменшення площі земельної ділянки, виділеної ОСОБА_12 та ОСОБА_1, що суперечить розпорядженню КМДА від 05 лютого 1998 року № 215 та рішенню КМР від 28 січня   1999 року № 116-1/217, і є порушенням вимог чинного законодавства та їх прав як землекористувачів.
 
Частиною першою статті 6 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - ЦК Української РСР 1963 року), передбачено, що захист цивільних прав здійснюється  в  установленому  порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до  порушення  права,  і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов'язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом.
 
Відповідно до статті 48 ЦК Української РСР 1963 року недійсною є та угода, що  не  відповідає  вимогам   закону,   в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.  По недійсній  угоді  кожна  з  сторін  зобов'язана  повернути другій  стороні  все  одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені  законом.
 
Як роз'яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня            2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України 2001 року, глав 27, 33, 34 Цивільного кодексу України, статті 15 ЦПК України 2004 року, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку.
 
У спорах, пов'язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, всупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
 
Отже, визнання Державного акта про право власності на землю недійсним є належним та самостійним способом поновлення порушених прав, а визнання недійсними тільки Державних актів на право власності на землю може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод.
 
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 04 червня 2014 року у справі № 6-46цс14.
 
Проаналізувавши розпорядженням КМДА від 05 лютого 1998 року № 215 та Державні акти, на підставі яких ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0455 га, суд апеляційної інстанції встановив, що різниця у площі складає 0,0043 га.
 
У пункті 3.2 вищезгаданого розпорядження КМДА від 05 лютого 1998 року № 215 міститься попередження власників землі про те, що площі земельних ділянок будуть уточнені в межах, визначених цим рішенням, після перенесення їх меж в натуру (на місцевість) та при виготовленні технічної документації для складання державних актів.
 
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність доказів, які б свідчили, що збільшення належної ОСОБА_13 та                    ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 відбулося за рахунок земельної ділянки, виділеної ОСОБА_1 та ОСОБА_12, а не за рахунок інших сусідніх ділянок.
 
Судом також встановлено, що станом на час складання планів розташування земельної ділянки, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_10, фактична її площа по АДРЕСА_2 становить 504,06 кв.м, тобто 0,0504 га. 
 
Рішенням КМР від 28 січня 1999 року № 116-1/217 ОСОБА_1 та ОСОБА_12, спадкоємцем якого є ОСОБА_10, було виділено у користування 0,0545 га і така площа мала місце станом на 1994 рік, що підтверджується технічним звітом                            від 10 серпня 1994 року, тобто різниця у площі складає 0,0041 га. Однак вказані документи не свідчать про те, що зменшення ділянки відбулося внаслідок приватизації сусідньої ділянки по АДРЕСА_1, належної ОСОБА_13 та                 ОСОБА_2
 
Згідно з пояснювальною запискою до технічного звіту та абрису земельної ділянки по АДРЕСА_1, виготовленого в порядку процедури приватизації у                  1999 році, земельна ділянка має 14 кутів повороту, які співпадають на місцевості з кутами будівлі та огорожі. Межі земельної ділянки проходять: 1-3 по дерев'яній огорожі; 3-4 по бетонній огорожі; 4-6 по стінках кам'яної будівлі; 6-7 по дерев'яній огорожі, 7-8 по огорожі з металевої сітки; 8-14-1 по дерев'яній огорожі. Тобто межі були визначені за встановленим між землекористувачами порядком користування.
 
З акта встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі                      від 22 грудня 1998 року встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_12  погодили зовнішні межі земельної ділянки, яка була виділена ОСОБА_13 та ОСОБА_2, підписавши цей акт. Тобто, поставивши свій підпис під актом від 22 грудня 1998 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_12 засвідчили факт ознайомлення із встановленими межами та погодили їх.
 
Проаналізувавши встановлені обставини справи та давши їм належну правову оцінку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем та третьою особою не доведенопорушення їх прав внаслідок видачі ОСОБА_13 та ОСОБА_2 Державного акта про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1. Також апеляційний суд правильно виходив з того, що Державні акти про право власності на земельну ділянку були видані ОСОБА_13 та ОСОБА_2 після виготовлення технічної документації. 
 
Суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 316 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
 
Доводи касаційних скарг ОСОБА_1, ОСОБА_10 та її представника ОСОБА_11 про те, що вони не пропустили позовну давність, оскільки дізналися про порушення своїх прав тільки під час розгляду Солом'янським районним судом міста Києва справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_10 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, не заслуговують на увагу, оскільки оскаржуваним рішенням апеляційного суду відмовлено у задоволенні позову у зв'язку з його недоведеністю, а не через пропуск позовної давності.  
 
Помилкове посилання апеляційного суду на статтю 23 ЗК України 1990 року, якою передбачалося, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, дію якої було зупинено на підставі Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», не вплинуло на правильність вирішення спору, а тому не може бути підставою для скасування правильного по суті і законного рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Крім того, вищенаведеною статтею 3 вказаного Декрету Кабінету Міністрів України визначено, що право приватної власності громадян  на  земельні  ділянки посвідчується  відповідною Радою  народних  депутатів з  наступною видачею  державного акта на право приватної власності на землю. 
 
Тобто як статтею 23 ЗК України 1990 року, дія якої була зупинена, так і Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року передбачалося, що право приватної власності громадян на земельні ділянки посвідчується державними актами
  
Доводи касаційної скарги ОСОБА_10 та її представника ОСОБА_11 про те, що апеляційний суд під час нового розгляду справи не виконав вказівки суду касаційної інстанції, не заслуговують на увагу та спростовуються змістом оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції.
 
Доводи про те, що судом першої інстанції помилково відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1, є безпідставними, з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 40 ЦПК України 2004 року представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді. 
Згідно з частинами першою, третьою статті 42 ЦПК України 2004 року повноваження представників сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, мають бути посвідчені такими документами: довіреністю фізичної особи; довіреністю юридичної особи або документами, що посвідчують службове становище і повноваження її керівника; свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна. Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом посадової особи, уповноваженої на це законом, статутом або положенням.
Встановлено, що 11 вересня 2014 року між ОСОБА_16 об'єднанням «Незалежна Київська ОСОБА_16» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого ОСОБА_1 доручив об'єднанню представництво своїх інтересів у суді з наданням права подавати позови, брати участь в судових засіданнях. На виконання умов цього договору 15 вересня 2014 року ОСОБА_16 об'єднанням «Незалежна Київська ОСОБА_16» було видано довіреність ОСОБА_17 на представництво інтересів ОСОБА_1, яка міститься в матеріалах справи.
 
Отже, позовна заява ОСОБА_1 подана від його імені ОСОБА_17 в установленому законом порядку уповноваженою на це особою.
 
Докази та обставини, на які посилаються заявники у касаційних скаргах, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.
 
Інші наведені у касаційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня  2006 року у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23).
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційних скарг не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_10 та її представника ОСОБА_11 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 лютого 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| С. О. Погрібний   О. В. Ступак