П о с т а н о в а
Іменем  України
 
27 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 367/2506/15-ц
 
провадження № 61-14134 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,        Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», 
відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_7, 
треті особи: Ірпінський міський відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення апеляційного суду Київської області від 1 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Приходька К. П., Сліпченка О. І.,
ВСТАНОВИВ :
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі -           ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4,  ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_7, треті особи: Ірпінський міський відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ірпінської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації місця проживання мешканців квартири.
Позовна заява мотивована тим, що 19 травня 2006 року між                                        ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі                       51 300 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1. 7 березня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором про надання споживчого кредиту між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки,         за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку вищевказану квартиру, яка належить йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 серпня 2006 року. 
У зв'язку із порушенням ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитними договорами, укладеними між ним та банком, у тому числі за кредитним договором від 19 травня 2006 року, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 січня 2013 року з ОСОБА_4 на користь банку було стягнуто заборгованість на загальну суму 499 133 долари 55 центів США                та 3 219 грн. 
27 листопада 2013 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим                     15 жовтня 2013 року Вишгородським районним судом Київської області, щодо боржника ОСОБА_4 
24 жовтня 2014 року квартира АДРЕСА_1 була передана на реалізацію шляхом проведення електронних торгів, які проводилися тричі, проте були визнані такими, що не відбулися, оскільки до завершення електронних торгів від жодного учасника не надійшла цінова пропозиція щодо купівлі майна боржника, у зв'язку із чим рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 січня             2013 року не виконано.
Крім того, у порушення положень договору іпотеки у спірній квартирі без згоди банку, як іпотекодержателя, були зареєстровані: ОСОБА_5,           ОСОБА_6 та її малолітня дитина ОСОБА_7, унаслідок чого зазначені особи підлягають виселенню.
19 червня 2012 року банк направляв на адресу боржника вимогу про виконання порушеного ним зобов'язання з повідомленням про намір звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, яка отримана ОСОБА_5 13 лютого 2015 року банк надіслав іпотекодавцю та зареєстрованим особам у належній йому квартирі вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення та їх зняття з реєстраційного обліку, які були повернуті у зв'язку із закінченням встановленого терміну зберігання.
З урахуванням викладеного ПАТ «УкрСиббанк» просило суд у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором про надання  споживчого кредиту від 19 травня 2006 року перед ПАТ «УкрСиббанк»                                             у розмірі 40 140 доларів 29 центів США та 1 613 грн 70 коп., з яких:                         37 660 доларів 81 цент США - заборгованість за кредитом; 2 479 доларів         48 центів США - заборгованість за процентами за користування кредитом;  575 грн 33 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом;            1 038 грн 37 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості з процентів, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 7 березня 2007 року, а саме: квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною, яка згідно з висновком оцінювача про вартість майна станом на дату оцінки 14 липня 2015 року становить без урахування податку на додану вартість 769 900 грн для її подальшої реалізації шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. 
Також позивач просив суд виселити ОСОБА_4, ОСОБА_7,  ОСОБА_6, ОСОБА_5 із вказаної вище квартири; зняти цих осіб з реєстрації місця проживання у спірній квартирі.
Справа розглядалася судами неодноразово. 
Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 липня 2015 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною, яка згідно з висновком оцінювача про вартість майна станом на дату оцінки, 14 липня 2015 року, становить без урахування податку на додану вартість 769 900 грн, для її подальшої реалізації шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором про надання  споживчого кредиту від 19 травня 2006 року перед ПАТ «УкрСиббанк»                                              у розмірі 40 140 доларів 29 центів США та 1 613 грн 70 коп. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішенням апеляційного суду Київської області від 21 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково, заочне рішення суду першої інстанції змінено, викладено абзац другий резолютивної частини рішення у такій редакції: У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором про надання споживчого кредиту від 19 травня 2006 року перед                              ПАТ «УкрСиббанк» у розмірі 40 140 доларів 29 центів США та 1 613 грн 70 коп., з яких: 37 660 доларів 81 цент США - заборгованість за кредитом;                       2 479 доларів 48 центів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 575 грн 33 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 1 038 грн 37 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 7 березня 2007 року, належний ОСОБА_4, а саме: нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною, яка згідно з висновком оцінювача про вартість майна станом на 14 липня 2015 року становить без урахування податку на додану вартість 769 900 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року касаційна скарга                                 ПАТ «УкрСиббанк» задоволена частково. Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 21 жовтня 2015 року у частині вирішення позовних вимог про виселення скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У частині вирішення позову про зняття з реєстрації місця проживання рішення судів першої та апеляційної інстанції залишені без змін. 
Судові рішення у частині звернення стягнення на предмет іпотеки не були предметом касаційного перегляду. 
Останнім заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області            від 6 червня 2016 року у складі судді Чернова Д. Є. позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором про надання споживчого кредиту від 19 травня 2006 року перед                            ПАТ «УкрСиббанк» у розмірі 40 140 доларів 29 центів США та 1 613 грн 70 коп., з яких: 37 660 доларів 81 цент США - заборгованість за кредитом;                            2 479 доларів 48 центів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 575 грн 33 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 1 038 грн 37 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки            від 7 березня 2007 року, належний ОСОБА_4, а саме: нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною, яка згідно з висновком оцінювача про вартість майна станом на 14 липня 2015 року становить без урахування податку на додану вартість 769 900 грн. Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 та знято їх з реєстрації. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 належним чином взятих на себе зобов'язань за кредитом не виконано, унаслідок чого утворилась заборгованість, у рахунок погашення якої підлягає зверненню стягнення на предмет іпотеки. Оскільки відповідачі у добровільному порядку відмовляються виселитися з іпотечного майна, яке придбане за рахунок кредиту, тому вони підлягають виселенню у примусовому порядку. 
Рішенням апеляційного суду Київської області від 1 листопада 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволена, заочне рішення суду першої інстанції про виселення відповідачів з іпотечного майна скасовано. У задоволенні позову у цій частині відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції скасовано. 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що банком не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі проживають у спірній квартирі, яка є предметом іпотеки. Відповідними доказами підтверджено, що ОСОБА_4 не зареєстрований та не проживає у спірній квартири, а, отже, відсутні підстави для виселення відповідачів з цього іпотечного майна. Крім того, виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання.   
Також апеляційний суд зазначив, що судом касаційної інстанції раніше ухвалені судові рішення у частині зняття з реєстрації та звернення стягнення на предмет іпотеки не скасовувались, тому суд першої інстанції не мав правових підстав для їх повторного розгляду. 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «УкрСиббанк» просить оскаржуване рішення апеляційного у частині відмови у задоволенні позову про виселення відповідачів з іпотечного майна скасувати й залишити у цій частині у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до довідки Ірпінського комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Ірпінь» від 28 січня 2015 року у спірній квартирі, яка є предметом іпотеки, мешкають відповідачі, тобто такі обставини встановлені належними доказами, унаслідок чого посилання апеляційного суду на не доведення проживання відповідачів у цій квартирі, безпідставні. Таким чином, оскільки у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4 підлягає зверненню стягнення на предмет іпотеки, а відповідачі у добровільному порядку відмовляються виселитися з іпотечного майна, тому вони підлягають виселенню у примусовому порядку.
В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому у силу статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.
У січні 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, банком не доведено відповідними доказами своїх вимог щодо виселення відповідачів зі спірної квартири. Крім того, виселення їх з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання їм жилого приміщення з фондів житла для тимчасового проживання. 
Касаційна скарга підлягає задоволенню. 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У березні 2018 року справа передана до Верховного Суду. 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.
Судом установлено, що 19 травня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 51 300 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1. 
7 березня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором про надання споживчого кредиту між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку вищевказану квартиру, яка належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 серпня            2006 року. 
У зв'язку із порушенням ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитними договорами, укладеними між ним та ПАТ «УкрСиббанк», у тому числі за кредитним договором від 19 травня 2006 року, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 січня 2013 року з ОСОБА_4 на користь банку було стягнуто заборгованість на загальну суму 499 133 доларів 55 центів США та 3 219 грн. 
27 листопада 2013 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом виданим                     15 жовтня 2013 року Вишгородським районним судом Київської області, щодо боржника ОСОБА_4 
24 жовтня 2014 року квартира АДРЕСА_1 була передана на реалізацію шляхом проведення електронних торгів, які проводилися тричі, проте були визнані такими, що не відбулися, оскільки до завершення електронних торгів від жодного учасника не надійшла цінова пропозиція щодо купівлі майна боржника, у зв'язку із чим рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 січня              2013 року не виконано.
Крім того, у порушення пункту 2.4.9. договору іпотеки у квартирі АДРЕСА_1 без згоди банку, як іпотекодержателя, були зареєстровані: ОСОБА_5,          ОСОБА_6 та малолітня дитина ОСОБА_7
19 червня 2012 року банк направляв на адресу боржника вимогу про виконання порушеного ним зобов'язання з повідомленням про намір звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, яка отримана ОСОБА_5 
13 лютого 2015 року банк надіслав іпотекодавцю та зареєстрованим особам у належній йому квартирі вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення та їх зняття з реєстраційного обліку, які були повернуті у зв'язку із закінченням встановленого терміну зберігання.
Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».
Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.  
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. 
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.
Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.
За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане  за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення статті 109 ЖК УРСР.
Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.
При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, вказав про те, що виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання, а судом першої інстанції не було враховано положення частини першої та другої статті 39, частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 ЖК УРСР, правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах: від 3 лютого 2016 року              № 6-1449 цс 15, № 6-2947 цс 15. 
Проте заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 6 червня 2016 року у частині виселення відповідачів з іпотечного майна відповідає вимогам закону, так як судом виконано вимоги частини четвертої                       статті 338 ЦПК України 2004 року про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Судом першої інстанції ухвалено заочне рішення з урахуванням висновків і мотивів, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ            від 2 березня 2016 року, з яких були скасовані рішення судів першої та апеляційної інстанції про відмову у позові банку у частині виселення відповідачів з іпотечного майна, придбаного за кредитні кошти.  
У частині четвертій статті 109 ЖК УРСР врегульовано питання щодо наслідків виселення громадян при зверненні стягнення на жиле приміщення, що придбано ним за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. 
Згідно з частиною другою статті 132-1 ЖК УРСР жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, у порядку встановленому цим Кодексом. 
Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що для надання приміщень з фондів житла для тимчасового проживання має існувати відповідна умова, а саме реальна втрата особою житла унаслідок звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту, який забезпечено іпотекою жилого приміщення. Крім того, жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам, в яких таке житло є єдиним місцем проживання.  
Колегія суддів зазначає, що положення частини четвертої статті 109 ЖК УРСР не передбачає у такому разі одночасного надання такого приміщення, що підтверджується змістом частини другої цієї статті, де йдеться про одночасне з виселенням надання іншого житла. 
З ухваленням судом першої інстанції заочного рішення про виселення, відповідачі права власності на житло не втрачали, а продовжують проживати і користуватись іпотечною квартирою.  
У частині першій статті 132-2 ЖК УРСР передбачено, що жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання і їх сукупний доход недостатній для придбання або найму іншого жилого приміщення. Першочергове право на забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання мають сім'ї з неповнолітніми дітьми, вагітні жінки, особи, які втратили працездатність, та особи пенсійного віку.
ОСОБА_4 на праві власності належить інше житлове майно. 
Отже, у порушення зазначених вище положень закону, апеляційний суд не звернув уваги на те, що наявність вказаних жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання встановлено не було, та не врахував, що відсутність такого житла не тягне припинення виселення громадян з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки.  
Крім того, відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив із того, що         ОСОБА_4 у спірній квартирі не зареєстрований і не проживає, а щодо інших відповідачів зазначив, що немає доказів, що вони у ній проживають і відмовляються її звільнити. 
Проте апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року не звернув уваги на довідку Ірпінського комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Ірпінь» від 28 січня 2015 року, відповідно до якої у спірній квартирі проживають та зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_6 та малолітня дитина   ОСОБА_7, а ОСОБА_4 проживає в ній без реєстрації. Зазначена інформація підтверджена іншими матеріалами справи, а саме відповідними листами, в яких представник ОСОБА_4 зазначав адресу вказаної квартири, як адресу проживання останнього. Тобто належними і допустимим доказами позивачем підтверджено факт проживання відповідачів у спірній квартирі. 
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що оскільки відповідачі у добровільному порядку відмовляються виселитися з іпотечного майна, яке придбане за рахунок кредиту, тому вони підлягають виселенню у примусовому порядку, так як ОСОБА_4, як позичальником належним чином взятих на себе зобов'язань за кредитом не виконано, унаслідок чого утворилась заборгованість, у рахунок погашення якої вже звернуто стягнення на предмет іпотеки.
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.
Рішення апеляційного суду Київської області від 1 листопада 2016 року у частині відмови у задоволені позову публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_7, про їх виселення з іпотечного майна скасувати, заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 6 червня 2016 року у цій частині залишити в силі. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Є.В. Синельников
 
                                                                                                            С.Ф. Хопта 
 
                                                                                                            Ю.В. Черняк