Постанова
Іменем України
 
15 серпня 2018 року
м. Київ
 
справа № 758/1868/17-ц
провадження № 61-16363св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого – Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)  
 
учасники справи:
заявник – ОСОБА_1,
заінтересовані особи: Київський психоневрологічний інтернат, ОСОБА_2,  
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду м. Києва в складі суддів: Семенюк Т. А., Шкоріної О. І., Стрижеуса А. М.,            від 21 грудня 2017 року, 
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі – Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
03 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про поновлення цивільної дієздатності. 
 
Заява обґрунтована тим, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11 вересня 2012 року ОСОБА_1 визнано недієздатним. Останній перебуває в Київському психоневрологічному інтернаті. 
 
Заявник вказав, що його психологічний стан значно поліпшився і він вважає себе здоровим, усвідомлює значення своїх дій та здатний керувати ними, однак не може ініціювати проведення відповідної судово-психіатричної експертизи на підтвердження указаних обставин, оскільки його опікун – ОСОБА_2, опікунська рада Подільського району м. Києва та керівництво Київського психоневрологічного інтернату не задовольняють його звернення про порушення перед судом питання щодо поновлення його дієздатності, що передбачено положенням частини четвертої статті 241 ЦПК України 2004 року.
 
Посилаючись на зазначене з урахуванням свого конституційного права на судовий захист, заявник просив суд провести судове засідання за його участі, призначити відносно нього проведення судово-психіатричної експертизи незалежною медичною установою, скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 вересня 2012 року про визнання його – ОСОБА_1, недієздатним та поновити його цивільну дієздатність. 
 
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва в складі судді Романа О. А. від 05 липня  2017 року заяву ОСОБА_1 про поновлення цивільної дієздатності залишено без розгляду.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що в судове засідання ОСОБА_1 не з’явився, але надав заяву про залишення заяви без розгляду. Опікун ОСОБА_1 – ОСОБА_2 клопотання підтримав та просив суд його задовольнити.
 
Не погодившись із ухвалою Подільського районного суду м. Києва                     від 05 липня 2017 року ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.
 
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року.
 
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2017 року справу за заявою ОСОБА_1 про поновлення цивільної дієздатності призначено до судового розгляду.
 
До апеляційного суду м. Києва надійшла заява опікуна ОСОБА_1 – ОСОБА_2, про відмову від апеляційної скарги.
 
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року заяву опікуна ОСОБА_1 – ОСОБА_2, задоволено. Прийнято відмову опікуна ОСОБА_1 – ОСОБА_2, від апеляційної скарги. Апеляційне провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про поновлення цивільної дієздатності закрито.
  
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_2 – опікун ОСОБА_1, подав апеляційному суду заяву про відмову від апеляційної скарги і йому були відомі наслідки відмови від апеляційної скарги, закриття апеляційного провадження. Відповідно до частини четвертої статті 364 ЦПК України 2004 року особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї, а інша сторона має право визнати апеляційну скаргу обґрунтованою в повному обсязі чи в певній частині до закінчення апеляційного провадження. За відмови від апеляційної скарги суд, за відсутності заперечень інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги, постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження, у зв’язку із чим 
колегія суддів вважала за можливе задовольнити заяву ОСОБА_2 – опікуна ОСОБА_1, про відмову від апеляційної скарги та закриття провадження по справі. 
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва  від 21 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву про поновлення цивільної дієздатності. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року. 
Поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року.
Відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року в справі за заявою ОСОБА_1 про відновлення цивільної дієздатності. 
 
Касаційна скарга в частині скасування судового рішення суду апеляційної інстанції обґрунтована тим, що судом апеляційної інстанції не забезпечено його право на доступ до правосуддя та не забезпечено йому судовій захист, передбачений вимогами Конституції України. Судове засідання апеляційного суду відбулося без його участі, оскільки керівництво інтернату, де перебуває скаржник, не дозволяє йому виходити за межі інтернату. Суд апеляційної інстанції не розглянув його клопотання про посвідчення довіреності судом, у якому скаржник просив суд апеляційної інстанції посвідчити в судовому порядку довіреність надану ним  його представникам – ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки він не має паспорта для складання відповідної довіреності у позасудовому порядку. Крім того, судом апеляційної інстанції безпідставно не розглянуто клопотання представника скаржника про забезпечення ОСОБА_1 особистої участі у розгляді даної справи. Апеляційна скарга на судове рішення місцевого суду була подана особисто скаржником – ОСОБА_1, у зв’язку із чим суд, у порушення його права на доступ до правосуддя, безпідставно прийняв відмову від апеляційної скарги від особи, яка її не подавала – ОСОБА_2 
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов’язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Україна є демократичною, правовою, соціальною державою, в якій людина, її життя і здоров’я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов’язком держави (статті 1, 3 Конституції України).
 
Відповідно до Основного Закону України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; кожен має право на повагу до його гідності; кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 21, частина друга статті 22, частина перша статті 28, частина перша статті 29, частини перша, друга статті 55 Конституції України).
 
Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов’язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.
 
Відповідно до ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина перша статті 39, частина перша статті 40 ЦК України).
 
Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини перша - третя статті 41 ЦК України). 
 
Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки (стаття 55 ЦК України). 
 
Згідно з частиною першою статті 67 ЦК України опікун зобов'язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. 
 
Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов’язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.
 
Хоча за станом здоров’я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов’язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації.
 
Колегія суддів касаційного суду приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11 вересня 2012 року ОСОБА_1 визнано недієздатним.
 
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року опікуном ОСОБА_1 призначено ОСОБА_2
 
Відповідно до частини четвертої статті 241 ЦПК України в редакції 2004 року скасування рішення суду про визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи, яка була визнана недієздатною, в разі її видужання або значного поліпшення її психічного стану здійснюється за рішенням суду на підставі відповідного висновку судово-психіатричної експертизи за заявою опікуна, органу опіки та піклування.
 
03 лютого 2017 року до Подільського районного суду м. Києва надійшла підписана ОСОБА_1 заява про поновлення цивільної дієздатності, який на момент її подання перебував у Київському психоневрологічному інтернаті у зв’язку з визнанням його недієздатним за рішенням суду.
 
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року заяву ОСОБА_1 про поновлення цивільної дієздатності залишено без розгляду.
 
Не погодившись із ухвалою Подільського районного суду м. Києва                     від 05 липня 2017 року ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.
 
Судом апеляційної інстанції відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року і справу за заявою ОСОБА_1 про поновлення цивільної дієздатності призначено до судового розгляду.
 
До апеляційного суду м. Києва надійшла заява опікуна ОСОБА_1 – ОСОБА_2, про відмову від апеляційної скарги.
 
Відповідно до положень частини четвертої статті 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї, а інша сторона має право визнати апеляційну скаргу обґрунтованою в повному обсязі чи в певній частині до закінчення апеляційного провадження. За відмови від апеляційної скарги суд, за відсутності заперечень інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги, постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження.
 
Приймаючи відмову від касаційної скарги та закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що опікун недієздатного – ОСОБА_2, подав заву про відмову від апеляційної скарги, яка подана ОСОБА_1 у справі про поновлення його дієздатності, наслідками чого відповідно до частини четвертої статті 364 ЦПК України є закриття апеляційного провадження.
 
Однак, такий із таким висновком апеляційного суду погодитись не можна з огляду на наступне. 
 
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п’ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з’ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає. 
 
У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
 
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.
 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного  оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 статті 129 Конституції України у редакції на час постановлення ухвали апеляційного суду).
 
За правовою позицією Конституційного Суду України право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина; зокрема, положення частини другоїстатті 64 Конституції України не допускають обмеження права на судовий захист навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану; це повністю відповідає Загальній декларації прав людини, за якою кожен, у разі порушення його основних прав, наданих конституцією і законом, має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами (стаття 8) (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001).
 
На європейському рівні існує тенденція, пов'язана з наділенням недієздатних осіб правом на прямий доступ до правосуддя з метою поновлення їх дієздатності. Так, у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) Європейський суд з прав людини дійшов висновку про порушення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (право на свободу та особисту недоторканність) у зв'язку з тим, що держава не змогла вказати внутрішній засіб правового захисту, який давав би заявнику (особі, яку було визнано недієздатною та згодом позбавлено свободи шляхом утримання в психіатричному закладі) можливість оскаржити законність його утримання.
 
Держава має забезпечувати право на прямий доступ до правосуддя особі у всіх питаннях, пов’язаних із визнанням її недієздатною або обмежено дієздатною. 
 
Обов’язок суду при розгляді справи керуватися принципом верховенства права закріплено у частині першій статті 10 ЦПК України. 
 
Згідно вимог частин другої-четвертої статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов’язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.
 
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.
 
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов’язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36).
 
Рішенням Європейського суду з прав людини від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України», яке 30 серпня 2013 року набуло статусу остаточного, Європейським судом з прав людини констатовано, що у цій справі відсутність у заявниці можливості безпосередньо вимагати поновлення своєї цивільної дієздатності призвела до того, що це питання не розглядалося судами взагалі. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні зазначив, що «відсутність судового розгляду цього питання, яке серйозно вплинуло на численні аспекти життя заявниці, не можна виправдати легітимними цілями, що лежать в основі обмеження доступу до суду осіб, визнаних недієздатними» (п. 40). За таких обставин Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що ситуація, в якій опинилася заявниця, призвела до відмови у правосудді щодо можливості забезпечення перегляду її цивільної дієздатності, тобто було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Положення чинного на момент подання апеляційної скарги законодавства не передбачали прямої заборони на подання особою, яка визнана недієздатною апеляційної скарги у справі про поновлення дієздатності такої особи.  
 
Крім того, положення частини четвертої статті 364 ЦПК України, якими керувався суд апеляційної інстанції, пов’язують можливість закриття провадження у справі із поданням заяви про відмову від апеляційної скарги саме особою, яка подала таку апеляційну скаргу. 
 
Відповідно до вимог частин третьої-четвертої статті 67 ЦК України опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного. Опікун зобов'язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.
 
Наявність у опікуна недієздатної особи обов’язків вчиняти правочини від імені та в інтересах підопічного та вживати заходів щодо захисту його цивільних прав та інтересів не є перешкодою для звернення особи, яка визнана недієздатною, з апеляційною скаргою на судові рішення суду першої інстанції ухвалені у справі про поновлення її дієздатності та перевірки апеляційним судом доводів такої скарги.   
 
У зв’язку з наведеним висновок суду апеляційної інстанції про те, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 05 липня  2017 року, не відповідає як принципу верховенства права, Конституції України, так і нормам процесуального права, положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зазначеним вище Рішенням Конституційного Суду України.
 
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.  
 
Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
                                                                                 
Головуючий                                                          В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                      А. О. Лесько 
 
                                                                                  С.
Ю. Мартєв
 
                                                                             В. В. Пророк
 
                                                                     С.
П. Штелик