ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 липня 2018 року
м. Київ
справа № 125/2485/15-к
провадження № 51-3068 км 18
 
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
 
головуючої                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
засудженого                                              ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
прокурора                                                   ОСОБА_7 ,
            
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 20 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 24 травня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015020000000262, щодо 
        ОСОБА_5 ,
                                                                    ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  
        уродженця с. Білилівки Ружинського району
        Житомирської області, жителя  
АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
 
Короткий зміст оскаржених судових рішень
За вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 20 січня 2017 року, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_5 було засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років. 
Вирішено питання щодо речових доказів у  провадженні.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_5   зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення. 
Судом ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні умисного вбивства за обставин, викладених у вироку. 
Як установив суд, 14 липня 2015 року в період із 21:00 до 22:00 у будинку на  АДРЕСА_1 ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння під час сварки зі своїм батьком ОСОБА_8 з метою заподіяння смерті завдав останньому численних ударів кулаками по голові та тулубу, заподіявши різних тілесних ушкоджень, у тому числі, тяжких (закритих травм - черепно-мозкової, грудей та живота), від яких потерпілий помер на місці події.
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, засуджений ОСОБА_5 просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати постановлені щодо нього судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Суть доводів скаржника зводиться до того, що його винуватості в умисному вбивстві не доведено, вирок  ґрунтується на припущеннях та недопустимих доказах, яким суд не дав належної оцінки. При цьому ОСОБА_5 насамперед заперечує можливість використання як джерела доказів фактичних даних, отриманих за результатами здійснення негласної слідчої дії від 5 серпня 2015 року (аудіо-, відеоконтроль місця – камери ізолятора тимчасового тримання). Крім того, засуджений посилається на порушення  права на захист унаслідок відмови у проведенні допиту свідка ОСОБА_9 . Водночас, на думку ОСОБА_5 , його дії замість ч. 2 ст. 121 КК  суд неправильно кваліфікував за ч. 1 ст. 115 вказаного Кодексу. Оскільки апеляційний суд залишив усе це поза увагою, вважає  ухвалу також незаконною.  
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. 
Позиції учасників судового провадження 
У суді касаційної інстанції засуджений та захисник підтримали касаційну скаргу; прокурор заперечив проти задоволення касаційних вимог сторони захисту.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія судів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Ухвала апеляційного суду - це судове рішення вищого суду щодо законності й обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку, і має відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою.
Згідно зі статтями 2, 7, 370, 404, 419 КПК при перегляді оспорюваного вироку апеляційний суд, дотримуючись засад кримінального провадження, зобов`язаний ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, з`ясувати, чи повно, всебічно та об`єктивно здійснено судове провадження, чи було у передбаченому вказаним Кодексом порядку здобуто докази обвинувачення, чи було їх оцінено місцевим судом із додержанням правил ст. 94 КПК і відповідно до тих доказів, чи правильно було застосовано закон України про кримінальну відповідальність. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції має бути зазначено підстави, на яких її визнано необґрунтованою. Тобто у цьому рішенні слід проаналізувати аргументи скаржника і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на кожен із них вичерпну відповідь.
Апеляційний суд не дотримався цих норм процесуального права.
За матеріалами справи, захисник ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу, в якій, не погоджуючись із обвинувальним вироком, просила його скасувати на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 409 КПК, а кримінальне провадження закрити за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Наводячи конкретні доводи на обґрунтування заявлених вимог, скаржниця, в числі іншого, зазначала про неповноту судового розгляду, порушення засад кримінального провадження, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також про недопустимість доказів, які не отримали належної правової оцінки, що потягло за собою неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
За наслідками апеляційного розгляду суд визнав вирок законним, а подану апеляційну скаргу – необґрунтованою. 
Проте суд апеляційної інстанції в ухвалі  не розглянув усіх доводів захисника, переконливо їх не спростував, отже, і не навів достатніх мотивів прийнятого рішення. Так, по суті залишилося без аргументованої відповіді твердження сторони захисту про невідповідність висновків у вироку фактичним обставинам кримінального провадження та про незаконність посилань суду першої інстанції як на доказ на протокол про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відеоконтролю місця утримання засудженого від 5 серпня 2015 року.
 Між тим, такі дані було покладено в основу оспорюваного вироку,  їх зміст міг вплинути на позицію суду першої інстанції та перешкодити йому ухвалити справедливе  рішення по суті справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, статей 17, 86 КПК обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь; недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень,  і суд не може на нього посилатися при ухваленні рішення.   
  З урахуванням цих законодавчих приписів та закріплених у ст. 2 КПК завдань кримінального провадження, апеляційний суд при перегляді вироку мав перевірити, чи дотримався місцевий суд правил оцінки доказів в аспекті статей 84 – 89, 94 вказаного Кодексу, чого зроблено не було. 
 Виходячи з положень ч. 2 ст. 246, ст. 270 КПК негласні слідчі (розшукові) дії проводяться у випадках, якщо відомості про злочин та особу, яка його вчинила, неможливо отримати в інший спосіб; аудіо-, відеоконтроль місця може здійснюватися під час досудового розслідування тяжкого або особливо тяжкого злочину і полягає у здійсненні прихованої фіксації відомостей за допомогою аудіо-, відеозапису всередині публічно доступних місць. Відповідно до загальних засад кримінального провадження (ст. 7 КПК) особі гарантуються свобода від самовикриття, таємниця спілкування.
Наведених норм права апеляційний суд не проаналізував і не зазначив в ухвалі, чому він вважає, що їх було додержано, з огляду, в тому числі, й на відображений у вироку факт здобуття результатів згаданої негласної слідчої дії шляхом втручання у приватне життя особи, яке належить до основоположних свобод людини.
Погоджуючись із висновками суду першої інстанції щодо допустимості й достовірності доказів, апеляційний суд не звернув уваги на суперечності при  оцінці доказів і не усунув їх, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Допущені порушення перешкоджають суду касаційної інстанції дійти безспірного висновку про правильність чи неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій  ОСОБА_5 .      
Таким чином, ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати такою, що відповідає статтям 370, 419 КПК, і залишити в силі. Тому вона підлягає скасуванню  на  підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, а кримінальне провадження  - призначенню на новий апеляційний розгляд, під час якого необхідно урахувати викладене, ретельно перевірити доводи, що містяться в апеляційній скарзі захисника, інші доводи засудженого, наведені в касаційній скарзі, й ухвалити справедливе, законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.
Отже, подану касаційну скаргу слід задовольнити частково. 
Керуючись статтями 433, 434 436, 441, 442 КПК, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів
                                                         у х в а л и л а:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 24 травня 2017 року щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
                                                                         С у д д і:

ОСОБА_2                                            ОСОБА_1                                       ОСОБА_3