ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2018 року 
м. Київ

Справа №  916/2871/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Заступника прокурора Одеської області 

на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 01.03.2018 (у складі колегії суддів: Разюк Г.П. (головуючий), Діброва Г.І., Лашина В.В.)
та рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2017 (суддя Демешин О.А.)

у справі за позовом Керівника Білогород-Дністровської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, Одеського відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств
до Фермерського господарства "Перлина Струмка"

про стягнення 189 090,08 грн,

ВСТАНОВИВ:

22.11.2017 Керівник Білгород-Дністровської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств в особі Одеського відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Фермерського господарства "Перлина Струмка" (далі - ФГ "Перлина Струмка") про стягнення 80 000,00 грн основного боргу за договором №3 від 23.08.2005 щодо повернення до бюджету наданої фінансової допомоги та 109  090,08  грн інфляційних втрат, нарахованих у зв'язку із невиконанням відповідачем своїх зобов'язань.

Позовні вимог обґрунтовані тим, що відповідач не виконав зобов'язання з повернення до бюджету грошових коштів (фінансової допомоги), отриманих на підставі договору №3 від 23.08.2005.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.12.2017 у задоволенні позову відмовлено

Місцевий суд мотивував свої висновки тим, що відповідачем не виконано зобов'язань за договором №3 від 23.08.2005 щодо повернення до бюджету наданої фінансової допомоги, однак прокурором пропущено позовну давність, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 01.03.2018 рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2017 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з мотивами, викладеними в рішення місцевого суду.

Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, 21.03.2018 Заступник прокурора Одеської області звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить постанову Одеського апеляційного господарського суду від 01.03.2018 та рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2017 скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що суди дійшли помилкового висновку про те, що на спірні правовідносини не поширюється дія ст. 50 Бюджетного кодексу України.

ФГ "Перлина Струмка" подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить рішення та постанову судів попередніх інстанцій залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, подані заперечення, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанції встановлено, що 23.08.2005 між Одеським відділенням Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (далі - Фонд) та ФГ "Перлина струмка" було укладено договір № 3 про надання фінансової підтримки (допомоги) фермерському господарству, згідно з яким Фонд зобов'язався надати фермерському господарству фінансову підтримку (допомогу) на зворотній основі в сумі 80  000  грн, а фермерське господарство  зобов'язалось використати її за цільовим призначенням ї повернути у визначений даним договором строк (далі - договір).

Згідно з п. 3.2.1 договору фінансова підтримка надається у безготівковому порядку платіжним дорученням шляхом переказу зазначеної у договорі суми фінансової підтримки (допомоги) на поворотній основі на поточний рахунок фермерського господарства, відкритий у банківській установі.

Відповідно до п. 3.4.2 договору фермерське господарство було зобов'язане повернути кошти фінансової підтримки (допомоги) на поворотній основі Фонду згідно з встановленим графіком: до 10.10.2008 - в сумі 10 000,00 грн; до 10.10.2009 -  в сумі 35  000,00 грн; до 10.10.2010 - в сумі 35 000,00 грн на спеціальний рахунок державного бюджету України. Кінцевий термін повернення заборгованості по фінансовій підтримці (допомозі) до 10.10.2010.

Згідно з п. 4.1 договору він набуває чинності з дати його укладення та діє до часу повного погашення фермерським господарством заборгованості (фінансової підтримки, пені).

У п. 5.1 договору сторони дійшли згоди про те, що відповідно до чинного законодавства України у випадку прострочення терміну виконання зобов'язання по поверненню коштів фінансової підтримки (допомоги) Фонду відповідач зобов'язаний сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу.

Платіжним дорученням № 1 від 05.09.2005 Фонд перерахував на рахунок ФГ "Перлина Струмка" 80 000,00 грн фінансової підтримки.

Судами встановлено, що відповідач одержані від Фонду грошові кошти у сумі 80  000,00 грн у встановлені строки не повернув, що і стало підставою для даного позову.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України та ст. 193 ГК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Приписами ч. 1 ст. 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 80 000,00 грн підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Водночас відповідач у відзиві на позовну заяву просив про застосування наслідків спливу позовної даності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до п. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України  сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що строк позовної давності сплив 11.10.2013

Однак вказані висновки є передчасними, враховуючи наступне.

За змістом ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судами встановлено, що згідно з умовами договору відповідач зобов'язаний здійснювати повернення позивачу коштів частинами згідно з встановленим графіком.

Таким чином, оскільки сторонами погоджено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами, то право позивача вважається порушеним з моменту недотримання відповідачем строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Враховуючи зазначене, початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання відповідачем кожного із цих зобов'язань. 

Аналогічного правового висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 19.03.2014 у справі №6-20цс14.

Однак суди попередніх інстанцій під час обчислення позовної даності наведеного не врахували.

Крім того, у ст. 268 ЦК України передбачено вимоги, на які позовна давність не поширюється.

Відповідно до ч. 2 ст. 268 ЦК України Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

01.01.2011 набрав чинності Бюджетний кодекс України, відповідно до ст. 50 якого у разі надання кредитів з бюджету у позичальників виникає заборгованість перед бюджетом. 

При цьому, ч. 2 ст. 50 Бюджетного кодексу України встановлено, що позовна давність на вимоги щодо погашення такої заборгованості не поширюється.

У ФГ "Перлина Струмка" внаслідок неповернення наданої за договором № 3 від 23.08.2005 фінансової допомоги виникла заборгованість перед бюджетом.

У разі якщо на момент набрання чинності Бюджетним кодексом України визначений ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності у спірних правовідносинах (щодо кожного чергового платежу) не сплив, то ч. 2 ст. 50 Бюджетного кодексу України поширює свою дію на спірні правовідносини і порушене відповідачем право позивача підлягає захисту в судовому порядку.

Однак суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, а тому дійшли передчасного висновку щодо застосування позовної даності до спірних правовідносин.

Згідно з ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи зазначене, рішення та постанова судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Заступника прокурора Одеської області задовольнити частково.

2. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 01.03.2018 та рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2017 у справі № 916/2871/17 скасувати, а справу № 916/2871/17 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя           І.С. Берднік

Судді          І.С. Міщенко

          В.Г. Суховий