ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року 
м. Київ

Справа №  920/409/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Сухового В.Г.,
за участю секретаря судового засідання Поліщук Ю.В.,

учасники справи:
позивач - фізична особа - підприємець Мачула Віктор Миколайович,
представник позивача - Шаповал О.О.- адвокат (посвідчення від 09.08.2002 №5),  
відповідач - 1  - публічне акціонерне товариство "Іскра" ,
представник відповідача -1 - Мазнєва С.Г. - адвокат (посвідчення від 24.09.2015 №000431)
відповідач - 2 - приватне акціонерне товариство "Іскра Плюс", 
представник відповідача - 2 -  не з'яв., 

розглянув касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Мачули Віктора Миколайовича 
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.10.2017 (головуючий суддя - Істоміна О.А., судді: Барбашова С.В. і Білецька А.М.) 
у справі №920/409/17
за позовом фізичної особи - підприємця Мачули Віктора Миколайовича (далі - Позивач)
до публічного акціонерного товариства "Іскра"  (далі - Відповідач-1) та 
приватного акціонерного товариства "Іскра Плюс" (далі - Відповідач-2)
про стягнення 1 232 224, 94 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Підприємець звернувся до господарського суду Сумської області з позовом до Відповідача-1 про стягнення заборгованості у розмірі 1 232 224,94 грн. за неналежне виконання договорів оренди транспортних засобів та самохідних машин чи механізмів з екіпажем від 14.04.2016 № 14/04-2016, від 14.06.2016          № 14/06-2016 та  від 15.09.2016 б/н, укладених між Позивачем та Відповідачем-1, з яких 1 176 741 грн. -основна заборгованість, 43 479,64 грн. "інфляційних " та 12 004,30 грн. - 3% річних, а також стягнути з Відповідача-1 18 483,37 грн. судового збору.

Відповідач-2 звернувся до суду першої інстанції із заявою про заміну первісного відповідача належним відповідачем з посиланням на статтю 109 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та зазначав, що відповідно до рішення позачергових зборів акціонерів Відповідача-1 прийнято рішення про виділ  з передачею згідно з розподільчим балансом частини майна, прав та обов'язків від Відповідача-1 Відповідачу-2.  12.10.2016 загальними зборами Відповідача-1 прийнято рішення про заснування Відповідача-2. Листом від 27.03.2017 № 27 Відповідач-2 повідомив Позивача про факт переходу заборгованості, відтак, на думку Відповідача-2, частина заборгованості Відповідача-1 за розподільчим балансом перейшла до Відповідача-2.
Рішенням господарського суду Сумської області від 08.08.2017 (суддя                Котельницька В.Л.): позов задоволено частково; стягнуто з Відповідача-1 на користь Позивача 1 176 741 грн. основного боргу, 11 966,71 грн. - 3% річних,            43 368,43 грн. "інфляційних збитків";   18 481,52 грн. витрат зі сплати судового збору; в іншій частині позову відмовлено.
Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що  з урахуванням вимог чинного законодавства та у відповідності до умов укладених договорів Відповідач-1 має зобов'язання перед Позивачем зі сплати коштів за надані послуги з оренди техніки. З урахуванням часткової оплати даних послуг заборгованість становить  1 176 741 грн. За наслідками здійсненого перерахунку суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог Позивача про стягнення 3 % річних та "інфляційних нарахувань". Місцевий господарський суд вказав, що зобов'язаною особою за договорами оренди техніки є саме Відповідач-1, оскільки ним не дотримано законодавчо визначеної процедури виділу акціонерного товариства в частині захисту прав кредиторів, не повідомлено  у встановленому порядку Позивача (кредитора) про перехід обов'язків за укладеними договорами  до Відповідача-2 та не дотримано умови спірних договорів щодо отримання письмової згоди Позивача у разі передачі своїх обов'язків за цими договорами.  

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19.10.2017: апеляційну скаргу Відповідача-1 задоволено; рішення господарського суду Сумської області від 08.08.2017 у справі №920/409/17 скасовано та прийнято нове рішення, яким: позовні вимоги задоволено; стягнуто з Відповідача-1  на користь Позивача суму боргу в розмірі 181 551 грн.; у решті позовних вимог Позивача до Відповідача-1 відмовлено; стягнуто з Відповідача-2  на користь Позивача суму боргу в розмірі  1 007 441грн., 3% річних у сумі  11 966,71 грн.,       43 368,43 грн. "інфляційних збитків";  18481,52 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постанова апеляційної інстанції мотивована тим, що: на момент звернення Позивача з позовом до Відповідача-1 заборгованість останнього перед Позивачем у сумі 1 176 741 грн. була частково передана Відповідачу-2 за розподільчим (передавальним) балансом та передавальним актом. Згідно з розподільчим балансом зобов'язання перед Позивачем були розподілені між Відповідачем-1 у сумі 181 551 грн. та Відповідачем-2 у сумі 1 007 441 грн. З огляду на зазначені обставини апеляційний господарський суд дійшов висновку про стягнення з Відповідача-2 на користь Позивача 1 007 441 грн. основної заборгованості, 43 368, 43 грн. "інфляційних", 11 966,71 грн. - 3% річних та з Відповідача-1 на користь Позивача  -  181 551 грн. 

Не погоджуючись з постановою апеляційної інстанції,  Позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій посилається на те, що апеляційним господарським судом порушені норми процесуального права, а саме стаття 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в редакції, чинній до 15.12.2017, оскільки у прийнятті постанови апеляційний господарський суд взяв до уваги докази Відповідача-1, які не є належними та допустимими в розумінні закону, що у подальшому унеможливило встановлення фактичних обставин справи, та безпідставно проігнорував доводи і пояснення Позивача, наведені у відзиві на апеляційну скаргу. В касаційній скарзі Позивач просить: скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду  від 19.10.2017; залишити в силі рішення господарського суду Сумської області від 08.08.2017; судові витрати покласти на Відповідача-1. 

У відзиві на касаційну скаргу Відповідач-2 просить відмовити в задоволенні касаційної скарги, а постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.10.2017 залишити без змін, посилаючись на те, що остання є законною та обґрунтованою. Зокрема вказує, що позиція Відповідача-2 по справі не є намаганням зловживати своїм правом і не має на меті уникнути відповідальності за власними зобов'язаннями. Відповідач-2 визнає позовні вимоги, відповідно, останнім була подана заява про визнання позову від 19.10.2017.

Відповідач-1 у відзиві на касаційну скаргу зазначає про свою незгоду з доводами касаційної скарги та вважає, що ці доводи не спростовують обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, а зводяться лише до намагань переоцінити докази, яким апеляційний господарський суд надав належну правову оцінку. Зазначає, що при ухвалені постанови апеляційним господарським судом вірно застосовані норми матеріального та процесуального права та просить останню залишити без змін, касаційну скаргу - без задоволення і покласти на Позивача витрати з розгляду касаційної скарги.  

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями правильність застосування ними норм матеріального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, Касаційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі встановлено, зокрема, таке.  

14.04.2016, 14.06.2016, 15.09.2016 Позивачем (орендодавець) та Відповідачем-1 (орендарем) укладені відповідно договори № 14/04-2016,  № 14/06-2016  та б/н оренди транспортних засобів та самохідних машин чи механізмів з екіпажем (далі - Договори), відповідно до яких:
- у порядку та на умовах, визначених ними, Позивач зобов'язався передати Відповідачу-1 у строкове платне користування транспортні засоби та самохідні машини чи механізми (далі - Техніка) разом із обслуговуючим персоналом (далі - Екіпаж), а Відповідач-1 зобов'язався прийняти техніку Позивача та сплачувати йому орендну плату за її використання (пункти 1.1); 
- передача Техніки в оренду здійснюється сторонами за актом приймання-передачі. Акт приймання-передачі підписується уповноваженими представниками сторін та скріплюється печатками орендаря та орендодавця (за наявності у орендодавця печатки; пункт 3.2); 
- орендна плата визначається в акті приймання-передачі наданих послуг, що підписується сторонами протягом п'яти робочих днів після кожного місяця оренди Техніки (пункт 5.2); 

- виплата орендної плати проводиться протягом десяти банківських днів після підписання сторонами акта приймання-передачі наданих послуг (пункт 5.4); 

- остаточний розрахунок за даними договорами здійснюється на підставі акта приймання-передачі наданих послуг з оренди, що оформлюється протягом п'яти календарних днів з моменту закінчення терміну оренди (пункт 5.7).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання умов укладених Договорів Позивач та Відповідач-1 склали та підписали акти приймання-передачі Техніки, що є об'єктом оренди, від 14.04.2016, від 07.07.2016, від 15.09.2016, від 30.11.2016.

Матеріалами справи підтверджено факт надання Позивачем Відповідачу-1 послуг з оренди техніки на загальну суму 2 038 941 грн.
Відповідачем-1 надані послуги були частково оплачені в сумі 862 200 грн., що підтверджується відповідними доказами наявними у матеріалах справи. 
Тобто заборгованість Відповідача-1 перед Позивачем  складає 1 176 741 грн. 
Врахувавши положення статей 11, 526, 626, 627, 629, 759 ЦК України, статті 193 Господарського кодексу України, суд першої інстанції дійшов висновку, що Відповідач-1 має зобов'язання перед Позивачем зі сплати коштів за надані послуги з оренди техніки, яка, з урахуванням часткової оплати, складає 1 176 741 грн. 
У зв'язку з неналежним виконанням Відповідачем-1 своїх договірних зобов'язань 01.03.2017 Позивач направив на його адресу претензію з вимогою оплатити заборгованість, що виникла. 
20.03.2017 Відповідач-1 направив позивачеві відповідь на претензію № 90, в якій повідомив останнього про те, що Відповідача-1 було реорганізовано шляхом виділу Відповідача-2, а згідно з розподільчим балансом зобов'язання перед Позивачем були розподілені між Відповідачем-1 у сумі 181 551 грн. та Відповідачем-2 у сумі 1 007 441 грн. У даній відповіді Позивачу було запропоновано звернутись до Відповідача-2 для вирішення питання оплати заборгованості.
Однак позивач з твердженням про передання заборгованості за укладеними ним з Відповідачем-1 Договорами не погоджується та вважає, що саме Відповідач-1  має зобов'язання зі сплати коштів за орендовану Техніку, а процедура виділу       Відповідача-2 проведена з порушенням чинного законодавства України в частині захисту прав кредиторів при виділі.
Відповідно до рішення позачергових загальних зборів акціонерів Відповідача-1 (протокол від 28.07.2016 №28/07/2016 33А) прийнято рішення про виділ з Відповідача-1 акціонерного товариства з передачею йому згідно з розподільчим балансом частини майна, прав та обов'язків Відповідача-1. Позачерговими загальними зборами акціонерів Відповідача-1 (протокол від 10.10.2016                   № 10/10/2016) прийнято рішення про затвердження розподільчого балансу у зв'язку з виділом з Відповідача-1 Відповідача-2. Державна реєстрація Відповідача-2 (код ЄДРПОУ 41049854) проведена 26.12.2016 (номер запису в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації юридичної особи 1   623   136 0000 001276). Згідно з розподільчим балансом зобов'язання перед позивачем були розподілені між Відповідачем-1 у сумі 181 551 грн. та Відповідачем-2 у сумі 1 007 441 грн.
Причиною виникнення спору зі справи стало питання про те, хто саме з відповідачів повинен погасити перед Позивачем заборгованість по сплаті коштів за орендовану Техніку. 

Відповідно до статті 82 Закону України "Про акціонерні товариства"  (у редакції, чинній на момент прийняття рішення Відповідачем-1 про виділ) протягом 30 днів з дати прийняття загальними зборами рішення про припинення акціонерного товариства шляхом поділу, перетворення, а також про виділ, а в разі припинення шляхом злиття або приєднання - з дати прийняття відповідного рішення загальними зборами останнього з акціонерних товариств, що беруть участь у злитті або приєднанні, товариство зобов'язане письмово повідомити про це кредиторів товариства і опублікувати в офіційному друкованому органі повідомлення про ухвалене рішення. Публічне товариство зобов'язане також повідомити про прийняття такого рішення кожну фондову біржу, на якій воно пройшло процедуру лістингу. Кредитор, вимоги якого до акціонерного товариства, діяльність якого припиняється внаслідок злиття, приєднання, поділу, перетворення або з якого здійснюється виділ, не забезпечені договорами застави чи поруки, протягом 20 днів після надіслання йому повідомлення про припинення товариства може звернутися з письмовою вимогою про здійснення на вибір товариства однієї з таких дій: забезпечення виконання зобов'язань шляхом укладення договорів застави чи поруки, дострокового припинення або виконання зобов'язань перед кредитором та відшкодування збитків, якщо інше не передбачено правочином між товариством та кредитором. У разі якщо кредитор не звернувся у строк, передбачений цією частиною, до товариства з письмовою вимогою, вважається, що він не вимагає від товариства вчинення додаткових дій щодо зобов'язань перед ним. Злиття, приєднання, поділ, виділ або перетворення не можуть бути завершені до задоволення вимог, заявлених кредиторами. Якщо розподільний баланс або передавальний акт не дає можливості визначити до кого з правонаступників перейшло зобов'язання або чи залишилося за ним зобов'язаним товариство, з якого був здійснений виділ, правонаступники та товариство, з якого був здійснений виділ, несуть солідарну відповідальність за таким зобов'язанням. 

У прийнятті рішення місцевий господарський суд виходив з того, що зобов'язаною особою за договорами оренди техніки є саме Відповідач-1, оскільки ним не дотримано законодавчо визначеної процедури виділу акціонерного товариства в частині захисту прав кредиторів  (передбаченою статтею 82 Закону України "Про акціонерні товариства"), не повідомлено належним чином у встановленому законом порядку (протягом 30 днів з дати прийняття загальними зборами рішення про виділ з акціонерного товариства) Позивача (кредитора) про перехід обов'язків за укладеними Договорами до Відповідача-2 та не дотримано умови Договорів щодо отримання письмової згоди Позивача у разі передачі своїх обов'язків за цими договорами.  
Судом першої інстанції відхилені доводи Відповідача-1 про дотримання ним вимог щодо захисту прав кредиторів при виділі та посилання на подання ним об'яви про виділ у щоденному офіційному виданні Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку "Бюлетень. Цінні папери України", оскільки   текст поданої Відповідачем-1 об'яви взагалі не містить ні відомостей про передання грошових або будь-яких інших зобов'язань третій особі, ані зазначення назви цієї особи. 
Також суд першої інстанції зазначив, що лист від 23.08.2016 №301, направлений Позивачу Відповідачем-1, не є належним і допустимим доказом повідомлення Позивача як кредитора у зобов'язанні про перехід обов'язків по сплаті заборгованості до Відповідача-2 через недотримання відправником Правил надання послуг поштового зв'язку, відсутність оригіналу списку №1 простих поштових відправлень, невизначеність дати відправки кореспонденції, а також з урахуванням заперечень позивача щодо отримання даного листа.
Місцевий господарський суд також зазначив, що лист від 27.03.2017 № 27, направлений Позивачу Відповідачем-2   вже після виділу    як відповідь на його претензію до Відповідача-1 щодо сплати заборгованості, в якому Позивача було   повідомлено про виділ товариства, теж не є належним і допустимим доказом повідомлення Позивача як кредитора у зобов'язанні про перехід обов'язків зі сплати заборгованості до Відповідача-2.
За наслідками здійсненого перерахунку місцевий господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог Позивача в частині стягнення з Відповідача-1 сум 3% річних та "інфляційних нарахувань"  та зазначив, що  задоволенню підлягають вимоги Позивача щодо стягнення з Відповідача-1           35 134,49 грн. "інфляційних нарахувань" за період з 01.12.2016 по 31.03.2017 та       9 748,43 грн. - 3% річних за період з 22.11.2016 по 05.05.2017 згідно з актами приймання-передачі наданих послуг за договором від 15.09.2016, складеними 30.09.2016 та 31.10.2016, а також вимоги Позивача щодо стягнення з Відповідача-1 8 233,94 грн.    "інфляційних нарахувань" за березень 2017 року та       2 218,28 грн. - 3% річних за період з 08.03.2017 по 05.05.2017 згідно з актами приймання-передачі наданих послуг за договором від 15.09.2016, складеними 30.11.2016. 

Скасовуючи рішення місцевого господарського суду та приймаючи нове рішення, суд апеляційної інстанції зазначив, що на момент звернення Позивача з позовом до Відповідача-1 заборгованість останнього перед Позивачем у сумі         1 176 741 грн. була частково передана Відповідачу-2 за розподільчим (передавальним) балансом та передавальним актом. Згідно з розподільчим балансом зобов'язання перед Позивачем були розподілені між Відповідачем-1 у сумі 181 551 грн. та Відповідачем-2 у сумі 1 007 441 грн. 

При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджуються доводи Позивача щодо невиконання Відповідачем-1 вимог статті 82 Закону України "Про акціонерні товариства", оскільки матеріали справи містять повідомлення про виділ з Відповідача-1 нового акціонерного товариства з передачею йому за розподільчим балансом частини майна, прав та обов'язків, яке опубліковано в щоденному офіційному виданні Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку "Бюлетень. Цінні папери України" від 03.08.2016 №142 (4430), а письмове повідомлення Позивача здійснено поштовим повідомленням від 23.08.2016, про що свідчить лист №301. 

Проте судом апеляційної інстанції на порушення вимог статті 43 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 не надано належної оцінки даним доказам у справі (листу та повідомленню) та не спростовано висновків суду першої інстанції, який зазначив, що лист від 23.08.2016 №301, направлений Позивачу Відповідачем-1, не є належним і допустимим доказом повідомлення Позивача як кредитора у зобов'язанні про перехід обов'язків по сплаті заборгованості до Відповідача-2, а текст об'яви в щоденному офіційному виданні Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку "Бюлетень. Цінні папери України" взагалі не містить ні відомостей про передання грошових або будь-яких інших зобов'язань третім особам, ані зазначення назв таких осіб. 
Не здійснивши належної  правової оцінки вказаних доказів у справі, суд апеляційної інстанції припустився порушення вимог ГПК України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного судового акта), а саме частини першої статті 4^7 щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. 
Поряд з тим суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017).

Неналежне дослідження судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів згідно з частиною третьою статті 310 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) є підставою для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції і, згідно із частиною четвертою згаданої норми, - передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної  інстанції.

У такому розгляді суду необхідно врахувати викладене, встановити обставини та оцінити докази, зазначені в цій постанові, дати їм та відповідним доводам сторін належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону. За результатами нового розгляду справи має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат зі справи.

Керуючись статтями 308, 310, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Мачули Віктора Миколайовича 
задовольнити частково.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.10.2017 зі справи № 920/409/17 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Харківського апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                          В. Селіваненко 

Суддя                                                                                                          І. Булгакова

Суддя                                                                                                                           В. Суховий