Постанова
Іменем України
 
16 серпня 2018 року
м. Київ
справа № 207/2196/16-ц
провадження № 61-32548св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_4,
відповідач – ОСОБА_5,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 січня 2017 року в складі судді Бистрової Л. О. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2017 року в складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до     ОСОБА_6 про стягнення аліментів.
Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є інвалідом другої групи з дитинства. Відповідач відмовляється надавати матеріальну допомогу на утримання сина.
На підставі викладеного, ОСОБА_4 просила стягнути із ОСОБА_6, аліменти у розмірі 1 000 грн щомісячно на користь ОСОБА_4, на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи            з 02 серпня 2016 року до збереження другої групи інвалідності, тобто                  до 01 січня 2017 року. 
Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 січня 2017 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_6 аліменти у розмірі 1 000 грн щомісячно на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 02 серпня 2016 року до збереження другої групи інвалідності, тобто до 01 січня 2017 року. Рішення суду про стягнення аліментів допущено до негайного виконання в межах платежу за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що батьки зобов’язані утримувати своїх дітей, зокрема і дітей-інвалідів, які досягли повноліття. Відповідач не подав жадних доказів, що він не може надавати матеріальну допомогу своєму сину, який проживає з матір’ю.
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня          2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що відповідач добровільно сину не надавав матеріальної допомоги після досягнення останнім повноліття, а обов'язок утримувати дітей є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили розмір пенсії ОСОБА_7, тому невірно визначили розмір аліментів, які необхідні останньому для проживання. Позивач незаконно вимагає аліменти, оскільки фактично не піклується сином, а кошти використовує в особистих цілях.
У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення є законними та обґрунтованими, оскільки відповідач зобов’язаний утримувати свого сина.
31 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Суди встановили, що сторонами перебували у шлюбі, який розірвано               19 липня 1995 року. 
Від шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_6 мають сина ОСОБА_7,                    ІНФОРМАЦІЯ_1. 
Відповідач сплачував аліменти на утримання сина за рішенням суду на користь позивача до повноліття дитини та за рішенням суду на утримання повнолітньої дитини-інваліда з 09 січня 2015 року до 01 січня 2016 року.
ОСОБА_7 з 01 січня 2011 року призначена державна соціальна допомога як інваліду дитинства другої групи у розмірі 884 грн.
Відповідно до довідки до акта огляду Медико-соціальної експертної комісії психіатричної № 1 ОСОБА_7 повторно встановлена друга група інвалідності з дитинства до 01 січня 2017 року, до трудової діяльності він не придатний.
Встановлено, що ОСОБА_7 проживає з матір’ю і перебуває на її утриманні.
Відповідачем не подано доказів щодо його матеріального стану, наявність утриманців та інших обставин, які підтверджують неможливість надавати матеріальну допомогу повнолітній дитині.
Згідно зі статтею 198 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров’я та матеріальне становище дитини; стан здоров’я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
На підставі викладеного, суди дійшли вірного висновку, що відповідач в силу вимог статті 198 СК України зобов’язаний утримувати свого повнолітнього непрацездатного сина, який потребує матеріальної допомоги.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_8 – адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 червня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                 І. М. Фаловська
В.
С. Висоцька
В. В. Пророк