ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2018 року 
м. Київ

Справа №  916/2719/16 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Сердюкова Юрія Олександровича на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 17.05.2018 (головуючий суддя: Будішевська Л.О., судді: Таран С.В., Мишкіна М.А.)
за заявою Фізичної особи-підприємця Сердюкова Юрія Олександровича
про перегляд постанови Одеського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 за нововиявленими обставинами
за позовом   Фізичної особи-підприємця Сердюкова Юрія Олександровича
до   1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Малі Будівельні Технології", 2. Фізичної особи-підприємця Юр'євої Ірини Вікторівни
про визнання недійсним договору,

Учасники справи: не викликалися та не повідомлялися.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року Фізична особа-підприємець Сердюков Юрій Олександрович (далі - позивач, ФОП Сердюков Ю.О.) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Малі Будівельні Технології" (далі - відповідач-1, ТОВ "Малі Будівельні Технології", Товариство) та Фізичної особи-підприємця Юр'євої Ірини Вікторівни (далі - відповідач-2, ФОП Юр'єва І.В.) про визнання недійсним договору № 03-03-16 відповідального зберігання з правом користування та реалізації, укладеного між відповідачами 03.03.2016. 

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що право власності на товар, який є предметом оспорюваного договору, належить йому на підставі договору поставки від 01.03.2016 № 103, а не відповідачу-1, а також, що спірний договір є фіктивним.

Рішенням господарського суду Одеської області від 27.03.2017 позов ФОП Сердюкова Ю.О. до ТОВ "Малі Будівельні Технології" та ФОП Юр’євої І.В. задоволено повністю, визнано недійсним договір відповідального зберігання з правом користування та реалізації № 03-03-16 від 03.03.2016, укладений між відповідачами.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 12.07.2017, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 30.10.2017, рішення господарського суду Одеської області від 27.03.2017 у справі № 916/2719/16 скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ФОП Сердюкова Ю.О. відмовлено.

24.04.2018 Позивач звернувся до апеляційного суду з заявою про перегляд постанови Одеського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 у справі №916/2719/16 за нововиявленими обставинами, в якій просив заяву задовольнити, постанову Одеського апеляційного господарського суду від 12.07.2016 у справі №916/2719/16 скасувати повністю, відмовити у задоволенні апеляційної скарги ТОВ "Малі Будівельні Технології" на рішення господарського суду від 27.03.2017.  
Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 17.05.2018 у задоволенні заяви позивача про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Одеського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 у справі № 916/2719/16 відмовлено. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 у справі № 916/2719/16   залишено без змін.                                                        
18.06.2018 (згідно із поштовим штемпелем на конверті) Фізичною особою-підприємцем Сердюковим Юрієм Олександровичем подано касаційну скаргу на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 17.05.2018 у справі №916/2719/16 до Касаційного господарського суду.  

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 05.07.2018 року у справі №916/2719/16 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Мачульський Г.М., Краснов Є.В.

Касаційна скарга Фізичної особи-підприємця Сердюкова Юрія Олександровича   подана разом із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження у справі  № 916/2719/16.   

Відповідно до частини 5 статті 301 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) перегляд ухвал суду першої та апеляційної інстанцій (крім ухвал, якими закінчено розгляд справи) здійснюється судом касаційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

16.07.2018 суд постановив ухвалу, якою заяву   позивача про поновлення строку для подання касаційної скарги задоволено та ухвалено про здійснення розгляду касаційної скарги у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи, учасникам справи надано строк до 06.08.2018 для подання відзиву на касаційну скаргу.

Скаржник (позивач) мотивує свою касаційну скаргу тим, що ухвала апеляційного суду була ухвалена з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням матеріального права.

Так, скаржник вважає, що  апеляційний суд необґрунтовано не взяв до уваги вирок Оболонського районного суду міста Києва від 08.11.2017 по справі №756/14811/17. Вищевказана обставина, на думку скаржника, є нововиявленою та спростовує висновки, викладені в постанові апеляційного суду від 12.07.2017.

Вважає, що апеляційний суд проігнорував надані позивачем докази в підтвердження того, що саме він є власником майна, яке є предметом оспорюванного договору, саме права позивача порушені, у зв'язку з чим останній скористався правом на звернення до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.  

З огляду на викладене, позивач у касаційній скарзі  просить скасувати ухвалу  апеляційного суду,  прийняти нове рішення, яким заяву позивача про перегляд постанови Одеського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 за нововиявленими обставинами задовольнити повністю.

Від відповідача-2 надійшов відзив на касаційну скаргу, яким останній просить залишити касаційну скаргу без задоволення. 

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд в межах перегляду справи у касаційній інстанції обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначеного судового рішення, доходить висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 

Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:
"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахуванням викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/ недоведеними або встановленням по новому обставин справи. 

Як на нововиявлену обставину в даній справі позивач посилався на  вирок Оболонського районного суду міста Києва від 08.11.2017 по справі №756/14811/17,  яким ОСОБА_7 визнана винною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 205 КК України (фіктивне підприємство).

Як вказував позивач, ТОВ "Малі Будівельні Технології" в якості правовстановлюючих документів на майно (товар, який є предметом договору № 03-03-16 від 03.03.2016) надало договір поставки № 25/16 ДП від 25.01.2016, укладений між ТОВ "Малі Будівельні Технології" та ТОВ "Маркет Сістем", який з боку останнього підписаний ОСОБА_7. ОСОБА_7 на момент підписання зазначеного договору поставки не була директором товариства та взагалі не мала права підпису, оскільки відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вона була призначена директором ТОВ "Маркет Сістем" лише з 19.04.2016, а в період з 08.09.2015 по 18.04.2016 директором ТОВ "Маркет Сістем" був ОСОБА_8. ФОП Сердюков Ю.О., посилався на те, що ТОВ "Маркет Сістем" не здійснювало жодних операцій, зокрема, операцій з поставки товару, передбачених договором № 25/16 ДП від 25.01.2016 (одягу та взуття, що були у вжитку), укладеним з ТОВ "Малі Будівельні Технології", оскільки, як встановлено Оболонським районним судом м. Києва, ТОВ "Маркет Сістем" було створене з метою прикриття іншої неправомірної діяльності, зокрема, з метою здійснення неконтрольованих державною фінансових операцій, шляхом реєстрації зовнішньо законного підприємства.

Разом з тим, апеляційним судом в оскаржуваній постанові  було зазначено, що вказані  обставини не спростовують фактів, які покладено в основу постанови апеляційного суду. В постанові, яку позивач просить переглянути в своїй заяві, підставою для скасування рішення від 27.03.2017 була відсутність доказів, що майно, яке є предметом оспорюваного Договору, належить саме позивачу на праві власності, оскільки дане майно не має індивідуально визначених ознак, які б свідчили, що саме вказаний підприємець є його власником. 

Отже, обставини, на які посилається заявник у заяві про перегляд постанови за нововиявленими обставинами, жодним чином не спростовують висновку апеляційного суду та не можуть бути підставою для скасування постанови від 12.07.2016.

Крім того, не можуть вважатися нововиявленими обставини, на які посилався учасник судового процесу в своїх поясненнях в суді будь-якої з інстанцій.

Як було зазначено апеляційним судом, ФОП Сердюков Ю.О. вже посилався на неправомірність укладеного між ТОВ "Малі Будівельні Технології" та ТОВ "Маркет Сістем" договору поставки № 25/16 ДП від 25.01.2016.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 08.11.2017 у справі №756/14811/17 не встановлює фальшивість будь-яких доказів, які були предметом дослідження даної справи та потягли за собою ухвалення незаконного рішення.

Крім того, Оболонським районним судом м. Києва встановлено що ОСОБА_7 за попередньо змовою із невстановленою особою придбала юридичну особу (ТОВ Маркет Сістем") 21.06.2016, тоді як договір, на який посилається заявник укладений між ТОВ "Маркет Сістем" та ТОВ "Малі Будівельні Технології" 25.01.2016.

Отже, обставини, на які посилається заявник, були встановлені апеляційним судом під час слухання справи по суті. 

Позивач у своїй заяві про перегляд постанови Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 у даній справі посилається виключно на переоцінку доказів, а тому такі обставини не можуть вплинути на прийняття іншого     рішення у даній справі.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що заява Позивача задоволенню не підлягає. 

Розглядаючи доводи касаційної скарги та заперечення на неї суд касаційної інстанції відмічає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній на момент звернення позивача з позовом до суду:  
"Підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням."

Згідно з абз.3 ч.2 ст.20 Господарського кодексу України:
"Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:
- визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом."

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України (далі ЦК):
"1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства."
Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК:
1. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
2) визнання правочину недійсним."
Згідно з ч.ч.1,3 ст.215 ЦК:
"1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)."

Відповідно до ч.ч.1-3, 5,6 ст.203 ЦК:
"1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.234 ЦК:
"1. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
2. Фіктивний правочин визнається судом недійсним."

Згідно з ч.1 ст.236 ЦК:
"Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення."

Таким чином, для визнання недійсним правочину, як фіктивного, необхідна одночасна наявність двох обставин:
1. в момент вчинення такого правочину його сторони не мали наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином;
2. порушення вчиненням такого правочину прав або охоронюваних законом інтересів суб'єктів цивільних або господарських правовідносин.  

При цьому, оскільки фіктивність спірного правочину в даному випадку оцінюється саме в момент його вчинення, то і порушення прав або охоронюваних інтересів суб'єктів цивільних або господарських правовідносин повинно і може мати місце лише в момент вчинення такого правочину.

Як вбачається з постанови Одеського апеляційного господарського суду від 12.07.2017, залишеної без змін постановою Вищого господарського суду України від 30.10.2017, якою рішення господарського суду Одеської області від 27.03.2017 у справі № 916/2719/16 скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ФОП Сердюкова Ю.О. відмовлено, та про перегляд якої за нововиявленими обставинами подана заява позивачем, підставою її прийняття апеляційним судом визначено наступне: 
"Як вбачається з преамбули оспорюваного Договору, ФОП Сердюков Ю.О.  не є стороною даного Договору. 
В обґрунтування порушення його прав оспорюваним Договором ФОП Сердюков Ю.О.  зазначив, що право власності на товар, який є предметом оспорюваного договору, належить саме йому на підставі договору поставки від 01.03.2016 №103, а не відповідачу-1, а відтак, цей Договір порушує права позивача безперешкодно розпоряджатися своїм майном.
Дійсно, як вбачається з матеріалів справи 01.03.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Економ-Схід» (постачальник) та ФОП Сердюков Ю.О.  (покупець) 01.03.2016 укладено договір поставки №103, за умовами якого постачальник зобов'язується передати (поставити) в обумовлені сторонами строки    у власність покупця товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього передбачену договором грошову суму.
Згідно п. 1.2 вказаного договору предметом поставки за даним договором є товар (товари) точна і загальна кількість яких, їх асортимент (сортамент, номенклатура) за сортами (групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами, номери та індекси стандартів, технічних умов або іншої документації) зазначаються в накладних, які становлять невід'ємну частину цього договору.
Покупець зобов'язаний сплатити постачальнику вартість товару, визначену у відвантажувальних документах (накладних та рахунках-фактурах), що становлять невід'ємну    частину даного договору.
Пунктом 10.1 цього договору визначено, що договір вступає в силу і діє до 31.12.2022      включно і може бути продовжений за взаємною згодою сторін.
Договір підписаний названими вище особами та скріплений печаткою ТОВ «Економ-Схід».
Як зазначає позивач, згідно умов вказаного договору ним було отримано від ТОВ «Економ-Схід» за відповідними видатковими та товарно-транспортними накладними        товар (одяг і взуття, які були у використанні) у загальній кількості 116300 кг.
Також ФОП Сердюков Ю.О. послався на те, що його визнано потерпілим у рамках кримінального провадження №12016040630001113.
Так, відповідно до витягу з кримінального провадження №12016040630001113 06.04.2016 до Єдиного реєстру судових розслідувань були внесені відомості про те, що невстановлена особа 05.04.2016 близько 10 год. 00 хв. шахрайським шляхом заволоділа майном ФОП Сердюков Ю.О.
ФОП Сердюков Ю.О. в якості доказу належності йому майна, що є предметом осорюваного договору, наводить ухвалу Індустріального районного суду        м.Дніпропетровська від 12.05.2016 у справі №202/2884/16-к.
Як свідчать матеріали справи, ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12.05.2016 у справі №202/2884/16-к, яка постановлена в межах здійснення досудового розслідування кримінального провадження №12016040630001113, в якому позивач є потерпілим, зобов'язано начальника СВ АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області повернути власнику Сердюков Ю.О.  вилучене згідно до протоколу обшуку від 28.04.2016 майно, зокрема, одяг та взуття, що були у вжитку, - 100150,00 кг, що вилучалися з магазинів: згідно до протоколу обшуку від 28.04.2016; протоколу обшуку від 28.04.2016; протоколу обшуку від 28.04.2016; протоколу обшуку від 28.04.2016.
Проте, колегія суддів зазначає, що вказана ухвала не має преюдиційного значення, згідно положень ст. 35 ГПК України, при вирішенні спору у даній справі.
Доказів винесення вироку у вказаному кримінальному провадженні, який відповідно до ч. 4 ст. 35 ГПК України може мати би преюдиційне значення, позивачем не надано.
Інші документи, на які посилається позивач, зокрема, судові ухвали у справах №202/2884/16-к, №202/2955/16-к, №202/2956/16-к тощо так само не мають преюдиційного значення з підстав, викладених вище.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано доказів, що майно, яке є предметом оспорюваного договору, належить саме ФОП Сердюкову Ю.О. на праві власності, оскільки дане майно не має індивідуально визначених ознак, які б свідчили, що саме вказаний підприємець є його власником. 
Наявність в матеріалах справи вищезгаданого договору поставки №103, укладеного 01.03.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Економ-Схід» (постачальник) та ФОП Сердюков Ю.О.  (покупець) 01.03.2016, та відповідних видаткових та товарно-транспортних накладних свідчить про придбання останнім одягу та взуття, які були у використанні, однак допустимих, належних та достатніх доказів того, що саме це майно є предметом оспорюваного договору, позивачем не надано.         
Відтак, судова колегія дійшла висновку про те, що позивачем не доведено, згідно ст.ст. 33, 34 ГПК України, порушення Договором прав ФОП Сердюков Ю.О., а саме права власності на майно, передане на зберігання за оспорюваним договором, на яке посилається даний підприємець як на підставу позову. 
Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ФОП Сердюков Ю.О.  про визнання недійсним договору № 03-03-16 відповідального зберігання з правом користування та реалізації, укладеного між відповідачами 03.03.2016, не підлягають задоволенню."
Таким чином, підставою відмови в позові, згідно зазначеної постанови, став факт саме недоведеності позивачем порушення вчиненням спірного договору його прав або охоронюваних законом інтересів.  

В свою чергу, факт, що в момент вчинення спірного договору його сторони не мали наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, апеляційним судом не досліджувався, не встановлювався та в основу його постанови про відмову в позові не покладався.

Разом з тим, як на нововиявлену обставину в даній справі позивач посилався на  вирок Оболонського районного суду міста Києва від 08.11.2017 по справі №756/14811/17,  яким ОСОБА_7 визнана винною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 205 КК України (фіктивне підприємство), який, на його думку,  спростовував наданий  ТОВ "Малі Будівельні Технології" в якості правовстановлюючих документів на майно (товар, який є предметом договору № 03-03-16 від 03.03.2016) договір поставки № 25/16 ДП від 25.01.2016, укладений між ТОВ "Малі Будівельні Технології" та ТОВ "Маркет Сістем", тобто, наведена позивачем обставина стосувалася саме питання фіктивності правочину.
Проте, дана нововиявлена обставина не стосується та не спростовує встановлений апеляційним судом факт, що і став підставою для відмови в позові, що наявність в матеріалах справи вищезгаданого договору поставки №103, укладеного 01.03.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Економ-Схід» (постачальник) та ФОП Сердюков Ю.О.  (покупець) 01.03.2016, та відповідних видаткових та товарно-транспортних накладних свідчить про придбання останнім одягу та взуття, які були у використанні, однак допустимих, належних та достатніх доказів того, що саме це майно є предметом оспорюваного договору, позивачем не надано, а відтак, судова колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що позивачем не доведено, згідно ст.ст. 33, 34 ГПК України, порушення Договором прав ФОП Сердюков Ю.О., а саме права власності на майно, передане на зберігання за оспорюваним договором, на яке посилається даний підприємець як на підставу позову. 
При цьому, інші доводи касаційної скарги стосуються саме непогодження скаржника не з ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 17.05.2018, на яку подано касаційну скаргу, а з постановою Одеського апеляційного господарського суду від 12.07.2017, про перегляд якої за нововиявленими обставинами подано заяву позивачем, та з висновками цієї постанови, а також погодження з рішенням господарського суду Одеської області від 27.03.2017 у даній справі, скасованим зазначеною постановою.
Проте, зазначені доводи скаржника не можуть бути взяті до уваги колегією суддів касаційного суду з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1,2, п.1 ч.4 ст. 320 Господарського процесуального кодексу України: 
1. Рішення, постанови та ухвали господарського суду, Вищого суду з питань інтелектуальної власності, якими закінчено розгляд справи, а також ухвали у справах про банкрутство (неплатоспроможність), які підлягають оскарженню у випадках, передбачених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
2. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:
1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;
2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі;
3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.
4. Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами:
1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи."
Як вірно зазначено апеляційним судом, перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами є окремою процесуальною формою судового процесу, яка визначається юридичною природою цих обставин.
Істотними є обставини, вплив яких на суть справи та винесене рішення може потягнути за собою скасування рішення суду та винесення іншого рішення, тобто, мають бути такими, що ставлять під сумнів або спростовують висновки суду, покладені в основу прийнятого судового рішення.
Саме істотність для справи є однією із визначальних ознак обставин, що можуть бути визнані нововиявленими у справі.
Слід зазначити, що законом не передбачено здійснення перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами у повному обсязі. Отже, господарський суд переглядає судове рішення за нововиявленими обставинами лише в тих межах, в яких ці обставини впливають на суть рішення.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - Суд) процедура поновлення розгляду справи за нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження для виправлення помилок правосуддя, як така, не суперечить положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) за умови відсутності зловживання (див. пп. 27 - 28 рішення від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії" N69529/01 та п. 46 рішення від 06.12.2005 у справі "Попов проти Молдови" N 2). Однак, при цьому Суд наголошує, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст.6 Конвенції, потрібно тлумачити в світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує принцип верховенства права як частину спільної спадщини держав-учасниць. Одним із аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який, окрім іншого, передбачає, що якщо суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, таке рішення не може бути піддане перегляду (див. рішення Суду у справі "Брумареску проти Румунії" від 28.10.1999). Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Перегляд судового рішення не повинен бути замаскованою апеляційною процедурою, а саме лише існування двох позицій щодо способу вирішення спору не є підставою для повторного судового розгляду. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин (див. п.п. 51 - 52 рішення Суду у справі "Рябих проти Росії" від 24.06.2003; ухвала Суду щодо прийнятності заяви N 62608/00 "Агротехсервіс проти України"; п.п. 42-44 рішення Суду у справі "Желтяков проти України" від 09.06.2011).
Процедура скасування остаточного судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним (див. пп. 27 - 34 рішення Суду у справі "Праведная проти Росії" від 18.11.2004).
Даний суд є судом касаційної інстанції, який переглядає в касаційному порядку, саме ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 17.05.2018.

Разом з тим, даний суд не є судом касаційної інстанції, який переглядає в касаційному порядку по суті постанову Одеського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 та рішення господарського суду Одеської області від 27.03.2017 у даній справі, оскільки такий касаційний перегляд вже здійснено постановою Вищого господарського суду України від 30.10.2017.

На підставі викладеного, колегія суддів касаційного суду вважає, що апеляційним судом зроблені законні та обґрунтовані висновки, що:
- апеляційний господарський суд, з яким погодився суд касаційної інстанції, відмовив у задоволенні позову ФОП Сердюкова Ю.О. з підстав відсутності саме у позивача доказів на підтвердження його права власності на майно, що є предметом спірного правочину, та недоведеності останнім його порушеного права;
- обставини на які заявник посилається, як на нововиявлені (визнання ОСОБА_7 винною в скоєні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 205 Кримінального кодексу України), стосуються укладення договору поставки №25/16 ДП від 25.01.2016 між ТОВ «Малі Будівельні Технології» та ТОВ «Маркет Сістем» і жодним чином не впливають (спростовують) висновки суду щодо відсутності у позивача права власності на спірне майно;
- перелічені в заяві посилання не є нововиявленими обставинами, а спрямовані виключно на переоцінку доказів, а тому такі обставини не можуть вплинути на прийняття іншого        рішення у даній справі.

Враховуючи наведене, касаційний суд доходить висновку, що оскаржувану ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 17.05.2018 прийнято із додержанням норм процесуального права, тому підстав для її скасування немає.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.308 Господарського процесуального кодексу України 
"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:
1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення."

Згідно з ч.1 ст.309 зазначеного Кодексу:
"Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права."

На підставі викладеного, суд доходить висновку про необхідність залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а ухвалу   апеляційної інстанцій - без змін, як таку, що ухвалена з правильним застосуванням норм  процесуального права.

У зв'язку  з тим, що  суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає в силі ухвалу апеляційної інстанції, суд покладає на позивача витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317  ГПК України,   Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Сердюкова Юрія Олександровича на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 17.05.2018 залишити без задоволення.

2.  Ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 17.05.2018 у справі №916/2719/16   залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              І. Кушнір

Судді                                                                                                          Є. Краснов 

                                                                                                                                                Г. Мачульський