ПОСТАНОВА
Іменем України

18 липня 2018 року 
Київ
справа №810/594/17
адміністративне провадження №К/9901/1772/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
судді-доповідача Бевзенка В.М., 
суддів - Шарапи В.М., Данилевич Н.А., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Київській області
на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року (прийняту у складі колегії суддів Твердохліб В.А., Костюк Л.О., Троян Н.М.)
у справі №     810/594/17
за позовом ОСОБА_2
до Головного територіального управління юстиції у Київській області
про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, 
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - Відповідач) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06 червня 2012 року по 23 лютого 2016 року.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанції
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2017 року, позовні вимоги задоволено частково, Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 червня 2012 року по 21 липня 2015 року в розмірі 121 772 грн 16 коп. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву до неї
У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції у своєму рішенні норм матеріального та процесуального права, вважає його незаконним та необґрунтованим, просить постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ
Наказом Головного управління юстиції у Київській області від 05 червня 2012 року № 446/20 ОСОБА_2 звільнено з посади заступника начальника Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області - начальника відділу державної виконавчої служби з 06 червня 2012 року.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2015 року у справі № 2а-3043/12/1070 визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління юстиції у Київській області від 05 червня 2012 року № 446/20, поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника начальника Броварського районного міськрайонного управління юстиції Київської області - начальника відділу державної виконавчої служби.
Наказом Головного територіального управління юстиції у Київській області від 23 лютого 2016 року № 223/3 ОСОБА_2 поновлено на посаді заступника начальника Броварського районного міськрайонного управління юстиції Київської області - начальника відділу державної виконавчої служби з  23 лютого 2016  року. Підстава - постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2015 року у справі № 2а-3043/12/1070.
Так, ОСОБА_2, вважаючи, що має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки її поновлено на посаді, просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 06 червня 2012 року по 23 лютого 2016 року у розмірі 175 881, 54 грн.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
При ухваленні постанови про поновлення на роботі суд не вирішив питання про виплату ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що призвело до необхідності звернення до суду з даним позовом.
Згідно з ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення ч.2 ст.233 КЗпП України.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.ст.1, 12 Закону України «Про  оплату праці» зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому  належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
У п.2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у ч.2 ст.233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь яким-строком.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч.2 ст.233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.
Згідно з ч.4 ст. 63 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення і висновки Конституційного Суду України мотивуються письмово, підписуються окремо суддями Конституційного Суду України, які голосували за їх прийняття і які голосували проти їх прийняття, та оприлюднюються. Вони є остаточними і не підлягають оскарженню.
Відповідно до ст.69 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.
Також, право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід'ємним правом Позивача, захист якого гарантований частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.
У свою чергу, відповідно до  постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»  (далі - Порядок), цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника (підпункт «з» пункту 1). Згідно частини 3 пункту 2 Порядку збереження заробітної плати «у всіх інших випадках», до яких відноситься випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.
Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 липня 2015 року до 23 лютого 2016 року, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про  поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Положеннями статті 75  Закон України «Про виконавче провадження» визначено відповідальність за невиконання рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі.
У разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Таким чином, примусове виконання рішень в Україні покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та здійснюється останніми на підставі виконавчого документа.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язкiв або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримiнального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий i вiдкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним i безстороннiм судом, встановленим законом.
У рішення Європейського Суду України з прав людини від 29 червня 2004 року у справі «Півень про України» визначено, що право на судовий розгляд, гарантоване     ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишаться невиконаними, завдаючи шкоди одній стороні.
Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального  права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.  
Отже, судом апеляційної інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами процесуального права. У зв'язку з цим, Суд робить висновок, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 242, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -  
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Київській області залишити без задоволення.
2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року залишити  без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і не оскаржується.
Суддя-доповідач В.М.Бевзенко
Судді                                                                                          В.М.Шарапа
                                                                                          Н.А.Данилевич