Постанова
Іменем України
 
20 червня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 679/1413/14-ц
провадження № 61-10298св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого: Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - орган опіки та піклування виконавчого комітету Нетішинської міської ради в інтересах малолітньої ОСОБА_2 
відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Нетішинської міської ради,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_5, підписану ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 21 липня 2016 року у складі суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Грох Л. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2014 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Нетішинської міської ради в інтересах малолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про позбавлення їх батьківських прав відносно дочки ОСОБА_2
 
На обґрунтування позовних вимог надали висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав від 12 червня 2014 року, № 12/01-16-15/2014, відповідно до якого батьки малолітньої ОСОБА_2 з 2007 року не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду тощо. Більше 6 років дитину виховують її дід, ОСОБА_7 та баба ОСОБА_5 Після попередження про відповідальність за неналежне виконання батьківських обов'язків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на шлях виправлення не стали, повністю розірвали з дочкою родинні стосунки.
 
Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 серпня 2014 року позов задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_3, ОСОБА_4 відносно дочки ОСОБА_2
 
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачі ухиляються від виконання свого обов'язку по вихованню та утриманню дитини, що відповідно до вимог частини першої статті 164 СК України, є підставою для позбавлення останніх батьківських прав.
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині позбавлення його батьківських прав. 
 
Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 21 липня 2016 року апеляційну скаргу задоволено, рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 серпня 2014 року в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 скасовано, у задоволенні позову у цій частині відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції не оскаржувалось і залишено без змін.
 
Рішення суду мотивовано тим, що в матеріалах справи наявні докази того, що батько цікавиться дитиною, проте перерви у спілкуванні були із об'єктивних причин.
 
При цьому апеляційний суд вказав, що в зв'язку з неможливістю ОСОБА_8 бути присутнім при розгляді справи в суді першої інстанції з об'єктивних причин, до апеляційного суду ним було подано додаткові докази на підтвердження доводів апеляційної скарги. На декількох фотокартках міститься зображення ОСОБА_8 та малолітньої ОСОБА_3, які спільно проводять час на урочистостях в школі, відпочивають на пляжі тощо. Зі змісту товарних чеків вбачається придбання дитячої одежі для дівчат протягом 2013 року. З квитанцій слідує проведення апелянтом періодичної оплати аліментів відповідно до рішення суду на утримання дочки на користь матері дитини, ОСОБА_3 протягом 2013-2014 років.
Перерви у спілкуванні між ОСОБА_8 та його дочкою, ОСОБА_2, були пов'язані з об'єктивними причинами, перебуванням батька дитини на тимчасово окупованій території, які не свідчать про ухилення апелянта від обов'язку по утриманню та вихованню дитини.
 
У серпні 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_5 подали касаційну скаргу, яка підписана ОСОБА_6, у якій просили скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до цього суду. Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Рішення апеляційного суду ґрунтується на неналежних доказах та не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Апеляційний суд не залучив до розгляду ОСОБА_5, яка є опікуном ОСОБА_2, і відмова в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_8 впливає на її права та обов'язки.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05 вересня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження.
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_8 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких просив касаційну скаргу залишити без задоволення. Вказував, що права ОСОБА_5 не можуть бути порушені, оскільки вона не учасником судового процесу, а факт сплати аліментів підтверджується наявними у справі доказами.
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2018 року справа призначена до судового розгляду.
 
Апеляційним судом переглядалося рішення суду першої інстанції тільки в частині позбавлення його батьківських прав ОСОБА_8 В іншій частині рішення першої інстанції не оскаржувалося та в апеляційній інстанції не переглядалося. Відповідно касаційним судом переглядається рішення апеляційного суду, яким переглядалося рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_8
 
Колегія суддів приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_8 є батьками малолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.
 
Відповідно до рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 24 вересня 2010 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 розірвано, сторони проживають окремо один від одного. ОСОБА_8 перебуває в шлюбі з іншою жінкою, має з нею спільну дитину. Нова сім'я проживає на території Автономної Республіки Крим.
 
ОСОБА_2 з 2007 року проживає разом з дідом ОСОБА_7 та бабою ОСОБА_5 та перебуває на їх повному утриманні.
 
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
 
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
 
Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року).
 
У статті 12 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.
 
Тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов'язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України).
 
Проте апеляційний суд не перевірив наявність або відсутність підстав для застосування статті 164 СК України і позбавлення батьківських прав ОСОБА_8, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини та з'ясування особистої думки дитини. 
 
Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права. Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити, оскаржене рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_5, підписану ОСОБА_6, задовольнити.
 
Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 21 липня 2016 року скасувати. 
 
Передати справу № 679/1413/14-ц на новий розгляд до апеляційного суду.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду Хмельницької області від 21 липня 2016 року втрачає законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                             М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                              Н. О. Антоненко 
 
В. І. Журавель
 
                                                                                       В.І. Крат
 
                                                                                       В.П. Курило