Постанова
Іменем України
 
13 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 343/1105/16-ц
 
провадження № 61-2093св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,  
 
учасники справи:
позивач – Моторне (транспортне) страхове бюро України,
представник позивача – Козловський Володимир Григорович,
відповідач –  ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України, в особі представника – Козловського Володимира Григоровича, на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області                              від 09 вересня 2016 року в складі судді Тураша В. А. та ухвалуапеляційного суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2016 року в складі суддів: Горблянського Я. Д., Максюти І. О., Фединяка В. Д.,  
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі – Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
В червні 2016 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі – МТСБУ) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 а про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною страховою виплатою. 
 
Позов обґрунтовано тим, що 12 березня 2013 року в АДРЕСА_1 , з вини громадянина ОСОБА_1 , який керував автомобілем «Део Сенс», державний номерний знак НОМЕР_1 , була скоєна дорожньо-транспортна пригода (далі – ДТП). В результаті зазначеної ДТП був пошкоджений автомобіль Фольксваген, державний номерний знак                   НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 . У зв`язку з настанням події, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ здійснило регламентну виплату потерпілій особі в розмірі 4 763 грн 43 коп. Посилаючись на положення статей 1166, 1188, частини першої статті 1191 ЦК України, пункту 38.2 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач просив суд стягнути з відповідача в порядку регресу 5 359 грн 43 коп., з яких 4 763 грн 43 коп. - витрати понесені в зв`язку з проведенням регламентної виплати потерпілому та 596 грн витрат понесених для встановлення розміру збитку та збору документів. 
 
Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області                              від 09 вересня 2016 року в задоволенні позову Моторного (транспортного) страхового бюро України відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно частини другої 2 статті 87 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У зв`язку із чим судом указано, водій транспортного засобу, винний у заподіянні шкоди іншій особі, може нести відповідальність перед страховиком в порядку регресу лише у випадку, коли він є власником вказаного джерела підвищеної небезпеки або на відповідній правовій підставі володіє ним. Посилаючись на те, що відповідач не був власником автомобіля марки «Део Сенс», на якому вчинив дорожньо-транспортну пригоду, та не володів автомобілем на підставі будь-якого речового права, а в момент заподіяння шкоди виконував обов`язки військової служби, а також на те, що відсутні докази неправомірного заволодіння ОСОБА_1 указаним транспортним засобом, оскільки транспортний засіб Міністерства оборони України використовувався при виконанні військових обов`язків, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні указаних позовних вимог МТСБУ.  
 
Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 листопада                2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.  
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.  
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Моторне (транспортне) страхове бюро України, в особі представника – Козловського В. Г., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.   
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не встановлено власника автомобіля, за кермом якого був відповідач, у зв`язку із чим висновки судів про безпідставність вимог МТСБУ до ОСОБА_1 є помилковими. На думку скаржника, судові рішення підлягають скасуванню, оскільки судами не встановлено чи входило до службових обов`язків відповідача керування спірним автомобілем «Део Сенс», державний номерний знак НОМЕР_1 . 
 
10 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.  
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Судами встановлено, що  постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 14 травня 2013 року установлено, що 12 березня 2013 року о 14 год. 10 хв. в м. Києві, по вул. Горького, 84, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем "Део Сенс", державний номерний знак НОМЕР_1 , не дотримався безпечного бокового інтервалу під час об`їзду перешкоди та допустив зіткнення з іншим автомобілем, та будучи причетним до ДТП залишив місце його скоєння. ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтями 122-4, 124 КУпАП.
 
В результаті зазначеної ДТП був пошкоджений автомобіль «Volkswagen Transporter T5», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням            ОСОБА_4 . Відповідно до копії витягу зі звіту про оцінку автомобіля від 27 червня 2013 року вартість відновлювального ремонту досліджуваного КТЗ з врахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників становить 5 716 грн     11 коп.
 
Відповідно до наказу МТСБУ № 428 від 19 листопада 2013 року позивачем було прийнято рішення про виплату ОСОБА_3 , яка представляла інтереси ОСОБА_4 на підставі довіреності, відшкодування в розмірі       4 763 грн 43 коп. страхового відшкодування які було сплачено 22 листопада 2013року.
 
25 листопада 2013 року МТСБУ звернулось до  ОСОБА_1 з листом про компенсацію в добровільному порядку витрат, понесених у зв`язку з проведенням регламентної виплати потерпілому, а також витрат, понесених МТСБУ для встановлення розміру збитку та збору документів.
 
На момент скоєння ДТП 12 березня 2013 року ОСОБА_1 , проходив строкову військову службу в м. Києві, оскільки з 23 травня 2012 року призначений по службі на посаду водія, з 10 вересня 2012 року - старшим водієм Київського військового ліцею ім. І. Богуна, а на підставі наказу від 23 квітня 2013 року            № 78 звільнений в запас, що підтверджено військовим квитком ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , виданого Долинським військовим комісаріатом Івано-Франківської області 22 травня 2012 року. 
 
Відповідно до відомостей з журналу реєстрації ДТП МВС України №9170418 на час скоєння ДТП автомобіль «Део Сенс», державний номерний знак НОМЕР_1 належав Міністерству оборони України. 
 
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»  є спеціальним законодавчим актом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований  на  забезпечення  відшкодування шкоди,   заподіяної   життю,  здоров`ю  та  майну  потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
 
Згідно з пунктом 38.2.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
 
Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). 
 
Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). 
 
Разом з тим, правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. 
 
При цьому, за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
 
Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України).
 
Разом з тим, частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
 
Аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок про те, що водій транспортного засобу, винний у заподіянні шкоди іншій особі, може нести відповідальність перед страховиком в порядку регресу лише у випадку, коли він є власником вказаного джерела підвищеної небезпеки або на відповідній правовій підставі володіє ним.
 
Судами попередніх інстанцій було встановлено, що відповідач не був власником автомобіля марки «Део Сенс», на якому вчинив дорожньо-транспортну пригоду, та не володів ним на підставі будь-якого речового права, а в момент заподіяння шкоди виконував обов`язки військової служби.
 
Даних про те, що відповідач заволодів транспортним засобом за допомогою протиправних дій в матеріалах справи немає, у зв`язку із чим суди дійшли висновку про те, що транспортний засіб Міністерства оборони України використовувався при виконанні військових обов`язків.
 
Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
 
Пунктом 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК).
 
Установлено, що позивач – представник МТСБУ, не заявив клопотання про залучення до участі в справі як відповідача власника джерела підвищеної небезпеки, яким була заподіяна шкода. 
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що автомобіль «Део Сенс», державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 у момент ДТП, належав не останньому, а Міністерству оборони України, до якого позивач вимог не пред`являв, а також врахувавши, що під час вчинення ДТП відповідач виконував обов`язки військової служби, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що у правовідносинах, які склалися між сторонами спірна сума витрат, пов`язаних з регламентною страховою виплатою, не може бути стягнута з ОСОБА_1 . 
 
Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не встановлено власника автомобіля, за кермом якого був відповідач, матеріалами справи, зокрема відомостями з журналу реєстрації ДТП МВС України № 9170418 та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції. 
 
Безпідставними є також доводи касаційної скарги відносно того, що судами не встановлено чи входило до службових обов`язків відповідача керування спірним автомобілем, оскільки судами встановлено, що згідно відомостей військового квитка відповідача останній з 23 травня 2012 року призначений в межах служби на посаду водія, а з 10 вересня 2012 року - старшим водієм Київського військового ліцею ім. І. Богуна, що, як установлено судами попередніх інстанцій, підтверджує висновки судів про керування відповідачем спірним автомобілем при виконанні покладених на останнього обов`язків військової служби. 
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.  
 
Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
 
Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України, в особі представника – Козловського Володимира Григоровича, залишити без задоволення.
 
Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області                              від 09 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2016 року залишити без змін.  
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.   
 
Судді:                                                                                  С. П. Штелик 
 
                                                                                               А. О. Лесько   
 
                                                                                        С. Ю. Мартєв