П о с т а н о в а
Іменем  України
 
17 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 515/447/16-ц
 
провадження № 61-16559 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5, 
відповідач -ОСОБА_6,
особа, яка подала касаційну скаргу - ОСОБА_7,
представник особи, яка подала касаційну скаргу, - ОСОБА_8.
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на постанову апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2018 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Кононенко Н. А., Цюри Т. В., 
ВСТАНОВИВ :
У травні 2000 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до            ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно. 
Позовна заява мотивована тим, що у 1993 році було створено багатопрофільне приватне підприємство &q?ро;Південна Лтд&qu п; (далі - БПП &qu;П;Південна Лтд&qu; ;), де         вона була співзасновником. 5 липня 1995 року підприємством, згідно з договором купівлі-продажу, було придбано частину нежилого приміщення, розташованого по АДРЕСА_1. Договір від імені всіх засновників укладено ОСОБА_6 (після зміни прізвища - Василець), свідоцтво про право власності на нерухоме майно Татарбунарською районною радою видано на ім'я ОСОБА_6 Будівля знаходилась на балансі підприємства, яке в ході діяльності було у 1998 році визнано банкрутом через неможливість погашення боргу у сумі 13 613 грн при наявності у підприємства майна на суму 10 515 грн 48 коп.
ОСОБА_4 зазначала про погашення нею боргів підприємства, у зв'язку з чим рішенням ліквідаційної комісії основні засоби БПП «Південна ЛТД» були передані їй як кредитору. З урахуванням викладеного, позивач просила суд визнати за нею право власності на частину нежилого приміщення, розташованого по АДРЕСА_1.
Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 1 серпня 2000 року позов ОСОБА_4 було задоволено, визнано за нею право власності на частину нежилого приміщеня, що розташоване по АДРЕСА_1, вартістю 8 290 грн 48 коп.
Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 23 травня 2016 року відновлено втрачене судове провадження у цій справі
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно власником нежилого приміщення, яке розташоване по АДРЕСА_1, була ОСОБА_6              Як вбачається з ухвали арбітражного суду Одеської області від 22 листопада    1999 року БПП «Південна Лтд» було ліквідовано як юридичну особу та визнано банкрутом на підставі постанови від 7 жовтня 1998 року. Оскільки ОСОБА_4 було повністю погашено заборгованість БПП «Південна Лтд» перед кредиторами, вона стала кредитором даного підприємства, що дало право їй претендувати на майно підприємства, що залишилося та визнати за нею право власності на нежиле приміщення по АДРЕСА_1.
2 березня 2016 року ОСОБА_7 звернулась до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 1 серпня 2000 року.
Постановою апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2018 року апеляційне провадження у цивільній справі за апеляційною скаргою        ОСОБА_7 було закрито.
Постанова апеляційної інстанції мотивована тим, що ухвалою від 21 липня      2016 року апеляційним судом Одеської області було помилково поновлено ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження у справі. Строк на апеляційне оскарження сплив ще 22 вересня 2001 року так як рішення суду першої інстанції від 1 серпня 2000 року не було оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців. 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_7 просить скасувати постанову апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2018 року на направити справу для продовження апеляційного розгляду.
Касаційна скарга мотивована тим, що на момент винесення рішення суду про визнання права власності на нерухоме майно ОСОБА_7 проживала на території Російської Федерації та не була повідомлена про судовий розгляд та ухвалене судове рішення Татарбунарським районним судом Одеської області, що, пояснює пропуск строку касаційного оскарження. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до статті 291 ЦПК України (у редакції 1963 року, яка діяла                 до 21 червня 2001 року) касаційна скарга на судове рішення подається протягом десяти днів з наступного дня після проголошення рішення, чи з наступного дня після того. До 21 червня 2001 року оскарження рішення судів перших інстанцій розглядались обласними судами, як судами касаційних інстанцій. 
Згідно з пунктом 5 розділу 11 Перехідних положень до Закону України             від 21 червня 2001 року № 2540-ІІІ «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України», рішення, які станом на 29 червня 2001 року набрали чинності, можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом трьох місяців.
Апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 1 серпня 2000 року не було оскаржено належним чином в касаційному порядку. Відповідно, особи, які брали участь у справі, а також особи, чиї права та обов'язки були порушені вказаним рішенням суду, втратили право оскарження судового рішення в апеляційному порядку
При цьому апеляційний суд виконав вказівки суду касаційної інстанції, а саме: ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року.
Доводи касаційної скарги про те, що розгляд даної апеляційної скарги підлягає розгляду за правилами ЦПК України, у редакції, яка набрала чинності 15 грудня 2017 року, спростовуються вищевказаними встановленими апеляційним судом обставинами.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Постанову апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
                                                                                                               Д. Д. Луспеник
 
                                                                                                               Ю. В. Черняк