Постанова
Іменем України
 
11 липня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 306/2851/15-ц 
провадження № 61-12350св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
 
головуючого - Стрільчука В. А., 
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,        
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_3,
суб'єкт оскарження-старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Свалявського районного управління юстиції,
стягувач - Публічне акціонерне товариство «Банк Демарк», 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 січня 2016 року у складі судді Василиха Ж. В. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2016 року у складі колегії суддів: Кеміня М. П., Джуги С. Д., Боднар О. В.,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Свалявського районного управління юстиції (далі - ВДВС Свалявського районного управління юстиції).
Скаргу обгрунтовано тим, що старшим державним виконавцем ВДВС Свалявського районного управління юстиції 07 грудня 2015 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 2-930/09, виданого Свалявським районним судом 24 грудня 2009 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ВАТ «Банк Демарк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 16064, 99 доларів США, що складає 123281, 13 грн заборгованості за кредитним договором, 166,17 грн пені та 90,00 грн штрафу, 1234, 75 грн судового збору і 250,00 грн витрат за інформаційно - технічне забезпечення.
Вказана постанова прийнята в порушення частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки державний виконавець повинен був відмовити у відкритті виконавчого провадження через пропуск строку пред'явлення виконавчого документа до виконання. У виконавчому листі, невідомою особою зроблено допис ідентифікаційного коду боржника.
Заявник з урахуванням уточненої скарги просив скасувати постанову старшого державного виконавця ВДВС Свалявського районного управління юстиції від 07 грудня 2015 року про відкриття виконавчого провадження. Визнати закінченим виконавче провадження серії ВП №48003065 від 07 грудня 2015 року. Визнати дії старшого державного виконавця ВДВС Свалявського районного управління юстиції ОСОБА_4 щодо винесення постанови від 07 грудня 2015 року про відкриття виконавчого провадження неправомірними. Зобов'язати старшого державного виконавця ВДВС Свалявського районного управління юстиції ОСОБА_4 винести постанову про закінчення виконавчого провадження. Визнати виконавчий лист № 2-930/09 за рішенням Свалявського районного суду від 24 грудня 2009 року таким, що не підлягає виконанню, на підставі статті 369 ЦПК України. 
Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 січня 2016 року в задоволені скарги ОСОБА_3 на дії та рішення старшого державного виконавця ВДВС Свалявського районного управління юстиції відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність скарги, оскільки стягувачем не пропущено строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, строки пред'явлення до виконання виконавчого листа перервалися, що підтверджується копією виконавчого листа з відповідними відмітками про його повернення (востаннє 19 листопада 2014 року повернуто виконавчий лист стягувачеві, а 01 липня 2015 року стягувач пред'явив виконавчий лист до виконання).
Суд першої інстанції також виходив з того, що чинним законодавством не передбачено визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у зв'язку з внесенням невідомою особою у виконавчий лист ідентифікаційного коду боржника.
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2016 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_3 Ухвалу Свалявського районного суду від 14 січня 2016 року залишено без змін.
Апеляційний суд дійшов висновку, що заява про примусове виконання рішення подана стягувачем 01 липня 2015 року, тобто в межах річного строку.
Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги посилання заявника на факт відсутності поновлення виконавчого провадження, оскільки згідно статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає відновленню лише у разі скасування судом чи начальником відділу постанови про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу. У цьому випадку постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 19 листопада 2014 року не скасовувалася, а стягувачем лише використано право на повторне пред'явлення виконавчого листа до виконання згідно частини п'ятої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», тому виконавче провадження ВП № 39528620 не підлягало відновленню. 
У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з касаційною скаргою на ухвалу Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2016 року.
25 квітня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.
05 березня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
27 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу призначено до судового розгляду. 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення його скарги, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновки суду першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на припущеннях та не відповідають фактичним обставинам справи. Старшим державним виконавцем ВДВС Свалявського районного управління юстиції ОСОБА_4 було порушено вимоги пунктів 3, 6 частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження». Судом не взято до уваги той факт, що індивідуальний ідентифікаційний номер боржника написаний невідомо особою від руки, а не надрукований канцелярією суд під час видання виконавчого листа 24 грудня 2009 року, що є порушенням статті 369 ЦПК України. Суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену під час його оформлення або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню. Судом не взято до уваги пункт 6 частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» строк пред'явлення виконавчого документа до виконання у виконавчому листі знаходиться відмітка про строк пред'явлення виконавчого документа до виконання до 24 грудня 2012 року. Безпідставно судами взято до уваги положення пункту 2 частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження», що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. До суду першої та апеляційної інстанції ВДВС Свялявського районного управління юстиції не надано як доказ та не досліджено судами постанову Правління Національного банку України «Про віднесення ПАТ «Банк Демарк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та прийняте рішення про запровадження ліквідації банку та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у Відкритому акціонерному товаристві «Банк Демарк» (далі - ВАТ «Банк Демарк»). Судами не взято до уваги, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ВАТ «Банк Демарк», яка звернулася з заявою про прийняття виконавчого листа до виконання, має право на звернення до виконавчої служби без відновлення виконавчого листа та без документів, які надають право на звернення.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.
Згідно зі статтею 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Судами встановлено, що 24 грудня 2009 року Свалявським районним судом Закарпатської області видано виконавчий лист № 2-930/09 на підставі рішення суду від 04 грудня 2009 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ВАТ «Банк «Демарк» заборгованість за кредитним договором № 68-067 від 14 березня 2008 року у розмірі 16064,99 доларів США, що еквівалентно 123 281,13 грн заборгованість за кредитним договором та 166,17 грн пені за несвоєчасно сплачені відсотки і 90,00 грн штрафу за порушення строків сплати відсотків та повернення оплачених витрат за інформаційне технічне забезпечення розгляду цивільної справи у розмірі 250 грн, судовий збір у розмірі 1234,75 грн.
Частиною першою статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема, пред'явленням виконавчого документа до виконання.
Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.
Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в  повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого  документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що вказаний виконавчий лист неодноразово пред'являвся стягувачем до виконання, а тому строк пред'явлення виконавчого документа до виконання переривався.
 
Тому доводи касаційної скарги щодо пропуску строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання є безпідставними та грунтуються на припущеннях.
19 листопада 2014 року державним виконавцем у виконавчому провадженні № 39528620 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв'язку з не виявленням майна боржника (автомобіля) протягом року з дня оголошення розшуку)та роз'яснено останньому право повторно пред'явити виконавчий лист для виконання в строк до 19 листопада 2015 року (а. с.17).
За змістом пункту 7 частин першої, п'ятої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. 
Виходячи з наведеного, перебіг строку пред'явлення виконавчого листа до виконання розпочинається з 20 листопада 2014 року і закінчується відповідно 20 листопада 2015 року.
Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України обов'язковість рішень суду є однією із засад судочинства. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
01 липня 2015 року ПАТ «Банк Демарк» повторно звернулося до ВДВС Свалявського районного управління юстиції з заявою про прийняття виконавчого листа № 2-930/09 до примусового виконання.
Отже, суди дійшли правильного висновку, що стягувач в установлений законом строк пред'явив виконавчий лист до виконання, а тому у державного виконавця були відсутні підстави до відмови у відкритті виконавчого провадження з наведених підстав.
Постановою старшого державного виконавця ВДВС Свалявського районного управління юстиції ОСОБА_4 від 02 липня 2015 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2 - 930/09, виданого Свалявським районним судом 24 грудня 2009 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк Демарк» 16064, 99 доларів США, що еквівалентно 123281, 13 грн заборгованості за кредитним договором та 166, 17 грн пені, 90,00 грн штрафу, 1234,75 грн судового збору та 250,00 грн витрат на інформаційно - технічне забезпечення (а.с.18). 
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року зазначену вище постанову про відкриття виконавчого провадження від 02 липня 2015 року скасовано, оскільки така була винесена та підписана іншою особою, а не державним виконавцем Раточкою О. Ю.
Надалі на підставі заяви стягувача від 01 липня 2015 року, 07 грудня 2015 року старший державний виконавець ВДВС Свалявського районного управління юстиції виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №4800065 щодо виконання виконавчого листа № 2-930/09, виданого Свалявським районним судом 24 грудня 2009 року про стягнення боргу на загальну суму 16064,99 доларів США, що еквівалентно 123281, 13 грн. 
Таким чином, суди виходили з того, що виконавчий документ фактично було повернуто у зв'язку з неможливістю виконати рішення суду (за відсутності ініціативи чи винних дій стягувача), а тому дійшли правильного висновку з урахуванням установлених фактичних обставин справи, що згідно приписів частини третьої статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» річний строк для повторного пред'явлення такого виконавчого листа до виконання встановлюється з дня повернення, та відповідно останнім днем такого строку є 19 листопада 2015 року.
Отже, суди дійшли обґрунтованого висновку, що заява про примусове виконання судового рішення подана стягувачем 01 липня 2015 року, тобто в межах такого річного строку.
Перевіряючи доводи скаржника з урахуванням встановлених обставин у справі суди виходили з того, що попередню постанову державного виконавця від 02 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження за вищевказаною заявою стягувача від 01 липня 2015 року було скасовано ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 12 листопада 2015 року, що насамперед не впливає на законність оскаржуваної у цій справі постанови старшого державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 07 грудня 2015 року, оскільки єдиною підставою для скасування постанови від 02 липня 2015 року є факт не підписання її державним виконавцем Раточка О.Ю., а від його імені іншою особою. 
З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку. що після скасування постанови державного виконавця від 02 липня 2015 року, державний виконавець Раточка О.Ю. повторно виніс, особисто підписавши, постанову про відкриття виконавчого провадження від 07 грудня 2015 року на підставі заяви стягувача від 01 липня 2015 року, що була подана в межах річного строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання.
Крім того, вирішуючи спір та перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відповідно до статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає відновленню лише у разі скасування судом чи начальником відділу постанови про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувану. А оскільки постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 19 листопада 2014 року не скасовувалася, а стягувачем лише використано право на повторне пред'явлення виконавчого листа до виконання на підставі частини п'ятої статті  47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону, то виконавче провадження №39528620  не підлягало відновленню.
За таких обставин суди відмовляючи в задоволенні скарги дійшли обґрунтованого висновку про її безпідставність, правильно встановили обставини справи, надали їм належну правову оцінку та постановили законні судові рішення. 
Отже, керуючись принципом restitutio in integrum, що полягає у відновленні настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї, Верховний Суд України дійшов висновку, що скасування ухвалених у справі рішень і повторний розгляд справи не може бути адекватним засобом захисту, оскільки у конкретній справі, установлено неможливість виконання рішення суду ще у 2014 році внаслідок не виявлення  майна боржника (автотранспортного засобу), розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ протягом року з дня оголошення розшуку, та що оскаржене рішення національного суду не суперечить Конвенції по суті й Судом у діях державної виконавчої служби не встановлено процедурних помилок, які б ставили під серйозний сумнів результат оскарженого провадження.
Посилання у касаційній скарзі щодо невідповідності ідентифікаційного номера боржника, оскільки написано власноручно невідомою особою, а не надруковано канцелярією суду є безпідставними, з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 32 Конституції України й частини першої статті 302 ЦК України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом.
Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012, відповідно до пункту 1 якого збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя, таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон) містить вимоги до виконавчого документа, у якому зокрема має бути зазначено й індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (фізичної особи). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 26 цього Закону у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам статті 18 державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.
Разом із тим пункт 3 частини третьої статті 11 Закону надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.
Тому відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника, зокрема, внесення цих даних власноручно судом не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.
За таких обставин висновки суду у справі відповідають вимогам закону, а підстав вважати скаргу ОСОБА_3 обґрунтованою немає.
Доводи касаційної скарги на те, що суд за заявою стягувача або боржника має право виправити помилку допущену при його оформленні або видачі не заслуговують на увагу суду, оскільки у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби (Розділ VII ЦПК України), а отже, питання щодо визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню (Розділ VI ЦПК України), не може бути предметом розгляду конкретної скарги.
За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими судами, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги на дії та рішення старшого державного виконавця ВДВС Свалявського районного управління юстиції, інші доводи касаційної скарги не мають правового значення для їх перевірки.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав позивача.
За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення. 
Увалу Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний
| Г. І. Усик