Постанова                                                   
Іменем України
03 липня 2018 року
м. Київ
справа № 514/262/16-к
провадження № 51-841км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 , 
засудженого                                   ОСОБА_6 ,
захисника                                       ОСОБА_7 ,
перекладача                                   ОСОБА_8 ,
 
потерпілої
(в режимі відеоконференції)                  ОСОБА_9 ,                                     
розглянув у закритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015160430000400, за обвинуваченням             
 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,
 
у вчиненні злочинів, передбачених частиною 2 статті 156, пунктами 2, 9 частини 2 статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК), 
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 липня 2016 року, який апеляційним судом залишений незмінним, ОСОБА_6 засуджено: за частиною 2 статті 156 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю; за пунктами 2, 9 частини 2 статті 115 КК - до покарання у виді довічного позбавлення волі.
На підставі частини 2 статті 70 КК остаточне покарання за сукупністю злочинів ОСОБА_6 призначено шляхом поглинення менш суворого покарання довічним позбавленням волі.
Ухвалено строк покарання ОСОБА_6 обчислювати з 17 вересня 2015 року і відповідно до частини 5 статті 72 КК в цей строк зараховано строк попереднього ув`язнення - з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Залишено незмінним обраний щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою.   
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення злочинів за таких обставин.
13 вересня 2015 року ОСОБА_6 , знаходячись за місцем свого проживання у домоволодінні, розташованому на АДРЕСА_1 , заздалегідь увійшовши у довіру до малолітньої односельчанки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , достовірно знаючи, що вона є малолітньою, в період із 14:00 до 15:00 (більш точного часу не встановлено), скориставшись тим, що дівчинка потрапила до зазначеного домоволодіння без батьків та за відсутності інших осіб, а також тим, що вона не зрозуміє характеру вчинюваних із нею дій, вчинив щодо малолітньої розпусні дії.
Потім ОСОБА_6 , розуміючи, що ОСОБА_10 може розповісти батькам про факти скоєння ним розбещення, у зв`язку з чим його буде притягнуто до кримінальної відповідальної, з метою приховати зазначене кримінальне правопорушення та уникнути відповідальності вирішив позбавити малолітню життя.
Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 , усвідомлюючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно руками здавив малолітній шию та тримав її здавленою до тих пір, поки потерпіла не перестала подавати ознаки життя, тобто до настання незворотної біологічної смерті останньої.
Переконавшись, що малолітня ОСОБА_10 у результаті механічної асфіксії від здавлення органів шиї померла на місці скоєння кримінального правопорушення, ОСОБА_6 з метою приховання слідів кримінального правопорушення та уникнення відповідальності, переніс труп потерпілої до підвального приміщення, розташованого на території домоволодіння за місцем свого проживання, де закопав труп, а одяг дівчинки запакував у поліетиленовий пакет і сховав у піч у літній кухні.    
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року залишено без зміни вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 липня 2016 року щодо засудженого ОСОБА_6 .
 
Вимоги, наведені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі засуджений ставить вимогу про скасування вказаних судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції зі стадії попереднього розгляду. Посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. 
Свої вимоги засуджений обґрунтовує тим, що було порушено його право на суд присяжних під час досудового розслідування та в суді, а апеляційний розгляд проведено за відсутності потерпілих, яким про дату та час апеляційного розгляду не було повідомлено належним чином. 
Крім того, засуджений указує на те, що суд не дослідив у повному обсязі доказів у кримінальному провадженні на підтвердження його винуватості з огляду на протиріччя у доказах та невідповідність висновків суду встановленим обставинам за висновками експертиз – щодо часу смерті та можливості ОСОБА_6 вчинити злочин в установлений експертом час смерті, відсутність слідів біологічного походження, що вказують на вчинення ним розпусних дій щодо потерпілої. На його переконання, за висновками експертиз його винуватість виключається. Під час обшуку його домоволодіння жодних доказів його причетності до інкримінованих злочинів не було виявлено, а за висновками експертиз не встановлено, що саме засуджений міг душити або душив руками шию потерпілої. 
Зазначається про те, що докази у кримінальному провадженні сфальсифіковано, а труп потерпілої підкинуто, оскільки згідно із заявою від 14 вересня 2015 року про зникнення потерпілої вбачається, що правоохоронним органам вже було відомо про обставини її вбивства ще до того, як було тіло потерпілої та проведено експертизи.
Також засуджений указує на порушення вимог статті 11 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) під час досудового розслідування, оскільки йому погрожували та шантажували, про що він усно заявляв у суді першої інстанції та в прокуратуру під час досудового розслідування. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції відмовив у відводі прокурора, проведенні судового провадження за участі двох прокурорів, не виконав ухвали попереднього судового засідання щодо визначеного обсягу дослідження доказів і не прийняв рішення про допит свідка ОСОБА_11 , яка була останньою, хто грався з потерпілою.
Зазначає ОСОБА_6 і про те, що обвинувачення ґрунтується на припущеннях, виявлені речі у його домоволодінні не відповідають тим, на які вказували свідки, а суд не перевіряв його фізичної можливості перенести тіло, наявності етилового спирту в крові потерпілої; судами першої та апеляційної інстанцій конкретно не викладено обвинувачення щодо нього, яке визнано доведеним, обвинувальний акт не відповідає вимогам процесуального закону, в ньому відсутнє пред`явлене обвинувачення.
У доповненнях до касаційної скарги від 21 та 29 червня 2017 року та від 18 грудня 2017 року засуджений виклав вимоги та доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі. Додатково у доповненнях до касаційної скарги від 18 грудня 2017 року засуджений указує на те, що суд першої та апеляційної інстанцій прийняли до уваги відеозапис від 17 вересня 2015 року його допиту, перед яким до нього було застосовано фізичне насильство, що впливає на допустимість такого доказу. Після його затримання, дачі показань та проведення слідчих дій, на переконання ОСОБА_6 , він не був забезпечений захисником і не міг ефективно здійснювати свій захист. Крім того, суд апеляційної інстанції не дослідив доказів у провадженні та не допитав заявлених стороною захисту свідків. 
У запереченнях прокурор ОСОБА_12 просить залишити касаційну скаргу засудженого без задоволення, а судові рішення – без зміни.
У запереченнях потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_13 просять залишити касаційну скаргу засудженого без задоволення, а судові рішення – без зміни.
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого та його захисника, які підтримали касаційну скаргу, доводи прокурора і потерпілої, які заперечували проти задоволення касаційної скарги засудженого, вважаючи судові рішення у кримінальному провадженні законними і обґрунтованими, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, й перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає на таких підставах.
 
Мотиви Суду
Відповідно до статті 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Зі змісту касаційної скарги та доповнень до неї вбачається, що засуджений обґрунтовуючи свої вимоги, посилається, окрім іншого, на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, що згідно зі статтею 438 КПК не є предметом перевірки в касаційному порядку. А тому суд касаційної інстанції виходить з фактичних обставин, установлених судами. 
Втім, презумпція невинуватості не може припинити діяти під час апеляційного та касаційного розгляду лише через те, що провадження в суді першої інстанції завершилося визнанням особи винною, якщо було подано скаргу («Konstas проти Греції», параграф 36). 
Право кожного обвинуваченого у кримінальній справі вважатися невинуватим і покладати на сторону обвинувачення обов`язок довести усі твердження щодо наявності винуватості, не є абсолютним, оскільки у кожній юридичній системі є презумпції факту і права, щодо яких Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод  не заперечує («Falk проти Нідерландів»). Застосовані презумпції у кримінальному праві повинні врівноважити важливість випадків і права сторони захисту. Інакше кажучи, застосовані засоби мають бути розумно пропорційними щодо переслідуваної законної мети («Janosevic проти Швеції», параграф 101; «Falkпроти Нідерландів»).
Суд вважає, що перевірка скарги засудженого щодо несправедливості провадження у кримінальному провадженні буде відповідати ефективному засобу юридичного захисту («Олег Колесник проти України»). Вказане узгоджується також і з повноваженнями, наданими суду касаційної інстанції відповідно до вимог частини 2 статті 433 КПК, якою передбачено, що цей суд вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.
Попри наявність у суду касаційної інстанції повноважень на перевірку касаційної скарги засудженого, щодо тверджень засудженого про недоведеність його винуватості у інкримінованих йому злочинах, недопустимість доказів у кримінальному провадженні, недотримання вимог процесуального закону під час досудового і судового провадження, тощо, Суд має намір висловити нижченаведене. 
Відповідно до статті 91 КПК у кримінальному провадженні, серед інших,підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив та мета вчинення кримінального правопорушення. 
З частини 1 статті 94 КПК вбачається, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів -  з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
У статті 84 КПК закріплено, що доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
За змістом наведених норм, метою кримінально-процесуального доказування є встановлення об`єктивної істини. Її досягнення можливе лише тоді, коли при провадженні у кримінальній справі з достатньою повнотою та достовірністю буде встановлено факти й обставини, які мають значення для правильного вирішення цієї справи. Сукупність таких фактів і обставин утворюють предмет доказування у кримінальній справі (кримінальному провадженні). 
З`ясування обставин, що входять до предмета доказування, має послідовно давати відповідь на запитання класичної формули юриспруденції: «Що, де, коли, ким, яким чином?». Установлення цих обставин є вимогою кримінально-процесуального закону щодо повноти, всебічності й об`єктивності дослідження усіх обставин кримінального провадження. 
Крім того, підлягають встановленню такі обставини, як винуватість особи та мотиви скоєння злочину. До вимог законодавця віднесено встановлення цих обставин через призму кримінально-правових понять, що означає встановлення особи, яка вчинила злочин (суб`єкт злочину), та суб`єктивну сторону цього самого злочину.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 156 КК та пунктами 2, 9 частини 2 статті 115 КК, а саме у вчиненні розпусних дій щодо малолітньої особи    ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та її умисного вбивства, скоєного з метою приховати інший злочин (розбещення малолітньої особи). 
Висновки суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 , ґрунтуються на показаннях ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 (неповнолітнього), ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ,, ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , експерта ОСОБА_24 . 
Також в основу висновків покладено письмові докази: витяг щодо порушення кримінального провадження від 14 вересня 2015 року та 26 січня 2016 року; заява потерпілої від 14 вересня 2015 року щодо встановлення місця перебування її доньки; протоколи обшуку та фототаблиця до нього від 17 вересня 2015 року, а також відеозапис його проведення; протоколи пред`явлення речей для впізнання від 16 лютого 2016 року, огляду трупа від 18 вересня 2015 року, огляду предмета від 30 листопада 2015 року, 18 лютого 2016 року; постанова від 30 листопада 2015 року про залучення до матеріалів кримінального провадження речового доказу; висновки експертів від 31 травня 2016 року № 349, від 12 квітня 2016 року № 103, від 15 жовтня 2015 року № 130, від 18 травня 2016 року № 286, від 09 жовтня 2015 року № 986, від 09 жовтня 2015 року № 1002, від 30 жовтня 2015 року № 836, від 21 жовтня 2015 року № 650; висновок судово-психіатричної експертизи від 08 грудня 2015 року №140.
Разом із цим, надані стороною обвинувачення інші докази суд першої інстанції вважав такими, що не підтверджують винуватості ОСОБА_6 , але є належними, допустимими і мають значення для кримінального провадження. У вироку приведено зміст таких доказів.
Відповідно до змісту наведених доказів час, місце та спосіб вчинення кримінального правопорушення визначався з урахуванням показань потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_13 про повідомлення малолітньою донькою стосовно того, що вона йде до місця проживання ОСОБА_6 , про місце перебування потерпілої в день зникнення, про час зникнення їх доньки та початок її розшуку, про місце розшуку доньки та осіб, які брали участь у ньому, про початок розшуку саме з домоволодіння ОСОБА_6 ; показань свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_25 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_26 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 які самі бачили та знали осіб, котрі бачили як ОСОБА_6 йшов разом із малолітньою потерпілою, яка попрямувала до ОСОБА_6 на його пропозицію та пішла з ним. Ці особи знали, що в обідню пору малолітня потерпіла перебувала у ОСОБА_6 і дивилася мультфільми, зазначали про одяг, у який була одягнена малолітня ОСОБА_10 та сам ОСОБА_6 , шукали дівчинку, брали участь у впізнанні дівчинки та одягу, в який вона була одягнена. Також з урахуванням відмови ОСОБА_6 у відчиненні підвалу при пошуку дівчинки, а також незрозуміла поведінка ОСОБА_6 при намаганні відкрити пічку в літній кухні, перебування двох собак у домоволодінні останнього. Крім того, з урахуванням показань свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_23 , які були понятими під час обшуку житла ОСОБА_6 , у ході якого було виявлено тіло дівчинки у підвалі домоволодіння останнього, яка зникла 13 вересня 2015 року. 
Показання свідків є послідовними та логічними й об`єктивно узгоджуються з письмовими доказами у кримінальному провадженні, а саме з протоколами слідчих дій з виявлення та вилучення трупа, слідів злочинів, у тому числі з відеосупроводом, їх впізнання, з ухвалою про надання дозволу на обшук домоволодіння ОСОБА_6 , тощо, та з висновками експертних досліджень. Також експерт ОСОБА_27 та ОСОБА_28 під час судового провадження роз`яснили висновки № 836 та № 650. 
За висновками експертних досліджень установлено час смерті малолітньої потерпілої, що відповідав часу початку її розшуку – 13 вересня 2015 року, наявність тілесних ушкоджень на тілі потерпілої, їх локалізацію, морфологію та механізм їх утворення, а також розташування потерпілої по відношенню до нападника, факт виявлення генетичних ознак крові потерпілої на одязі ОСОБА_6 та його біологічних слідів під нігтями потерпілої, слідів випорожнення та встановлення їх причини, виявлення слідів у роті, факт відсутності у потерпілої одягу та нижньої білизни нижче поясу під час події, тощо.
Той факт, що експерти не встановили точного часу вчинення злочинів, джерела кровотечі у потерпілої, а також те, що у крові малолітньої виявлено етиловий спирт у концентрації 0,8 %, що при житті могло відповідати легкому ступеню алкогольного сп`яніння, тощо, беззаперечно, не спростовує винуватості засудженого. Адже давність трупа та спосіб, обраний з метою його приховати, не дає можливості встановити повну картину події, але підтверджує особу її учасника, спосіб вчинення злочинів, а також інші обставини, необхідні для підтвердження злочинних дій та наявності умислу під час їх вчинення.         
Твердження засудженого про іншу дату смерті малолітньої потерпілої об`єктивно не підтверджено, оскільки вже 13 вересня 2015 року було розпочато її розшук, її матір повідомила про зникнення її доньки 14 вересня 2015 року, і цього ж дня було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а після дослідження обставин події визначено попередню кваліфікацію дій.  
Разом із цим, суд першої інстанції визнав недопустимими докази та твердження прокурора щодо використання пояснень ОСОБА_6 під час обшуку його домоволодіння, а також стосовно його статевої нестриманості щодо іншої малолітньої особи, як такі, що побудовані на припущеннях. 
При цьому сам ОСОБА_6 неодноразово змінював свої показання,  постійно інтерпретуючи обставини події того дня. Спочатку заперечував перебування малолітньої у нього в домоволодінні, потім указував на те, що у дівчинки йшла носом кров, а він витирав хустинкою, а після цього, що потерпіла померла від падіння на бетонну підлогу, коли він її підкидував догори.
Вказане убачається і з апеляційної та касаційної скарг засудженого, який інтерпретує докази у кримінальному провадженні на свій розсуд, що не узгоджується зі змістом доказів у провадженні.   
Тобто установивши в порядку статті 91 КПК обставини, які підлягали доказуванню в кримінальному провадженні, за сукупністю досліджених та наведених доказів з урахуванням доводів сторони захисту та з наведенням мотивів на їх спростування суди правильно дійшли висновку, що в діях ОСОБА_6 є склад злочинів, передбачених частиною 2 статті 156, пунктами 2, 9 частини 2 статті 115 КК, та їх достатність і взаємозв`язок для цього.
Разом із цим, обставини, які відповідно до частини 1 статті 91 КПК підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб ті інші обставини вчинення кримінального правопорушення), мотиви про винуватість обвинуваченого у його вчиненні викладено чітко та конкретно. 
Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) – це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Крім того, Суд не встановив факту недопустимості доказів у кримінальному провадженні, застереження про що наведено у статті 87 КПК. Всі докази отримано в передбаченому законом порядку у присутності адвоката ОСОБА_6 , призначеного за дорученням від 18 вересня 2015 року – в день його затримання. 
Суд не має підстав вважати, що гарантії права на захист у разі кримінального обвинувачення передбачені й у пункті «d» частини 3 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року та в підпункті (c) пункту 3 статті 6 Конвенції  про захист прав людини і основоположних свобод, а також вимоги статей 59, 129 Конституції України та статей 7, 20 КПК у кримінальному провадженні не було дотримано.
Затримання ОСОБА_6 , а також виявлення трупа малолітньої потерпілої в його підвалі та одягу з пічки відбулося виключно після санкціонованого обшуку домоволодіння останнього, оскільки до цього часу ОСОБА_6 не допускав до цих приміщень і зачиняв двері.
Більше того, відповідно до матеріалів кримінального провадження у ОСОБА_6 було виявлено тілесні ушкодження у виді саден, синців та подряпин на плечі, передпліччі та пальцях, тощо, які віднесено до легких тілесних ушкоджень. Експерт вважав, що час їх утворення може припадати на 13 вересня 2015 року та за декілька днів до проведення експертизи, яка почалася 18 вересня 2015 року, а не на час його затримання - тобто 18 вересня 2015 року. 
Вказане та відсутність будь-яких інших підтверджувальних даних щодо недозволених методів впливу на ОСОБА_6 спростовують вірогідність обставин здобуття доказів під тиском або їх фальсифікацію. 
Водночас жодних пояснень ОСОБА_6 в основу висновків суди не покладали, а навпаки, визнавали недопустимими його показання під час обшуку його домоволодіння.
Таким чином, у результаті перевірки матеріалів кримінального провадження Судом установлено, що доводи, наведені в касаційній скарзі засудженого, щодо недоведеності його винуватості в інкримінованих йому злочинах, недопустимості доказів, недотримання вимог процесуального закону під час судового провадження, тощо, є неспроможними. 
Оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, суд правильно встановив обставини кримінального провадження та відповідно до 374 КПК навів у вироку докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 за частиною 2 статті 156, пунктами 2, 9 частини 2 статті 115 КК.
 
Також колегією суддів не встановлено таких випадків, як нероз`яснення ОСОБА_6 його права на розгляд кримінального провадження судом присяжних, проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілих та того, що під час апеляційного розгляду залишилися недопитаними заявлені свідки.
Зокрема, у протоколі роз`яснення підозрюваному про можливість та особливості розгляду судом присяжних кримінального провадження від 03 березня 2016 року наявна розписка ОСОБА_6 про його небажання проводити розгляд кримінального провадження судом присяжних, а після отримання пам`ятки про його права та роз`яснення його прав судом у судовому засіданні 14 березня 2016 року не виявив бажання, щоб розгляд кримінального провадження здійснювався судом присяжних і в суді не наполягав на цьому, що також зафіксовано на технічному носії перебігу судового засідання та в журналі судового засідання.
Крім того, до суду апеляційної інстанції 20 вересня 2016 року о 09:06 та о 09:25 потерпілі направили два клопотання: спочатку - про проведення дистанційного судового засідання за їх участю, а потім - про проведення апеляційного розгляду за їх відсутності, про що потерпілі зазначили в їх запереченнях на касаційну скаргу засудженого. 
 
Що стосується заявлених стороною захисту свідків для допиту в суді апеляційної інстанції, то апеляційний суд об`єктивно та відповідно до вимог кримінального процесуального закону цих клопотань не задовольнив. Тоді як свідок, який останнім грався з малолітньою потерпілою, не спростовує сукупності наведених доказів у кримінальному провадженні та не повідомить обставин, за яких труп малолітньої потерпілої потрапив у підвал ОСОБА_6 , а речі малолітньої потерпілої та ОСОБА_6 до печі останнього, тощо, та є малозначущими. 
З огляду на наведене доводи засудженого є неспроможними.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КПК та апеляційний розгляд проведено згідно з положеннями статей 404, 405 КПК.
Таким чином, колегія суддів не встановила жодних порушень вимог матеріального та процесуального права, що вказували б на незаконність або необґрунтованість судових рішень. Тому касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд
ухвалив:
Вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 лютого 2017 року щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни, а його касаційну скаргу – без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
___________________                    _______________________                  ________________________
    ОСОБА_1                          ОСОБА_2                          ОСОБА_3