Постанова
Іменем України        
 
06 червня 2018 року                                                                     
м. Київ                                                                   
 
справа № 489/3547/16-ц
провадження № 61-6849св 18 
                                                                                                                           
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В.,  Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Тотал-Авто»,
відповідачі: Інгульський відділ державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_1, Державна податкова інспекція у Ленінському районі міста Миколаєва Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тотал-Авто» на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Галущенка О. І., Лисенка П. П., Серебрякової Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Тотал-Авто» (далі - ТОВ «Тотал-Авто») звернулося до суду з позовом до Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Інгульський ВДВС міста Миколаєва), ОСОБА_1, Державної податкової інспекції у Ленінському районі міста Миколаєва Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області про виключення майна з акта опису та звільнення його з-під арешту.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ «Тотал-Авто» посилалося на те, що постановою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 02 квітня 2015 року                     ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення, передбаченого частиною першою статті 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн в дохід держави з конфіскацією на користь держави газу (пропан-бутан) об'ємом 1 200 літрів на суму 9 360 грн. На виконання постанови суду 06 липня 2016 року державним виконавцем Інгульського ВДВС міста Миколаєва було проведено опис та накладено арешт на газ пропан-бутан у зазначеному обсязі, який знаходився на автогазозаправочному комплексі (далі - АГЗК) за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний газ є власністю його, а не ОСОБА_1 Державний виконавець помилково описав та арештував належне йому на праві власності майно. Тому просив виключити майно - газ пропан-бутан об'ємом 1 200 літрів вартістю  9 360 грн з акта опису та арешту від 06 липня                 2016 року, складеного державним виконавцем Інгульського ВДВС міста Миколаєва, та звільнити його з-під арешту.
 
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05 вересня 2016 року у складі судді Тихонової Н. С. позов ТОВ «Тотал-Авто» задоволено. Виключено майно - газ пропан-бутан об'ємом 1 200 літрів ціною 9 360 грн з акта опису та арешту                        від 06 липня 2016 року, складеного державним виконавцем  Інгульського ВДВС міста Миколаєва, та звільнено його з-під арешту.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем надано докази належності ТОВ «Тотал-Авто» на праві власності майна, описаного та арештованого державним виконавцем  Інгульського ВДВС міста Миколаєва.
 
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2016 року апеляційну скаргу Інгульського ВДВС міста Миколаєва задоволено. Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Стягнуто з ТОВ «Тотал-Авто» на користь Інгульського ВДВС міста Миколаєва 1 515 грн 80 коп. у відшкодування судового збору за подачу апеляційної скарги.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що надані позивачем докази про перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ТОВ «Тотал-Авто» на посаді оператора АГЗП, виплату заробітної плати та утримання і відрахування єдиного соціального внеску до відповідного фонду, а також договір поставки, товарні накладні та платіжно-розрахункові документи не доводять того факту, що арештоване майно є власністю позивача. Посилання на ці докази за відповідних умов  може бути підставою для відповідальності матеріально відповідальної особи, якій втрачені матеріальні цінності були передані під час виконання трудових обов'язків.
 
У грудні 2016 року ТОВ «Тотал-Авто» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати це рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що конфіскованим може бути лише предмет, який є приватною власністю порушника. Майно, яке належитьТОВ«Тотал-Авто», не може бути конфісковане на виконання постанови суду, за якою до відповідальності притягнуто ОСОБА_1 Адреса, вказана в акті опису та арешту, не збігається з адресою, за якою розташоване АЗГК. Право власності ТОВ «Тотал-Авто» на конфісковане майно підтверджується договором постачання скрапленого газу № 22/12-1, укладеним            22 грудня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газтрон-Україна» (далі - ТОВ  «Газтрон-Україна») та ТОВ «Тотал-Авто», видатковими накладними, платіжними дорученнями, оборотно-сальдовою відомістю за лютий - березень 2015 року та випискою банку від 13 лютого 2015 року про перерахування грошових коштів. Тобто арештований та включений до акта опису газ пропан-бутан є власністю ТОВ «Тотал-Авто», який не був стороною виконавчого провадження і особою, на яку покладено адміністративну відповідальність. Посилання апеляційного суду на те, що постанова суду від 02 квітня 2015 року про застосування до ОСОБА_1 заходів адміністративного впливу не оскаржена ні самим ОСОБА_1, ні ТОВ «Тотал-Авто», є безпідставними, оскільки постанову у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором, особою, щодо якої її винесено, або потерпілим. ТОВ «Тотал-Авто» не відноситься до перерахованих осіб, тому не мало можливості оскаржити вказану постанову.
 
У лютому 2017 року Інгульський ВДВС міста Миколаєва подав заперечення на касаційну скаргу і просив відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що постанова суду про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності ні ОСОБА_1, ні ТОВ «Тотал-Авто» не оскаржена, а тому є обов'язковою для суду, який розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено цю постанову. При складанні протоколу ОСОБА_1 пояснив, що офіційно не працює, газ йому не належить, документів про те, що реалізацію палива він здійснював як матеріально-відповідальна особа чи за дорученням керівника ТОВ «Тотал-Авто», не надав і таких даних не повідомив. Надані позивачем докази про перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ТОВ «Тотал-Авто», виплату йому заробітної плати, утримання і відрахування єдиного соціального внеску до відповідного фонду, договір поставки, товарні накладні і платіжно-розрахункові документи не доводять того факту, що арештоване зріджене паливо є власністю позивача.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 14 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.  
 
Встановлено, що 12 лютого 2015 року ОСОБА_1 здійснював реалізацію паливно-мастильних матеріалів за допомогою спеціально обладнаного АГЗК по АДРЕСА_2.
 
Частиною першою статті 164 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб'єкта господарювання або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, чи здійснення таких видів господарської діяльності з порушенням умов ліцензування, а так само без одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом. 
 
Постановою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 02 квітня 2015 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення, передбаченого частиною першою статті 164 КУпАП, накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн в дохід держави з конфіскацією на користь держави газу (пропан-бутан) об'ємом 1 200 літрів на суму 9 360 грн. 
 
Вказаною постановою встановлено, що ОСОБА_1 реалізовував паливно-мастильні матеріали за допомогою АГЗК без відповідних дозвільних документів, тобто займався господарською діяльністю без державної реєстрації його як суб'єкта господарювання, чим порушив вимоги Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців». 
 
При складенні протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 пояснив, що офіційно не працює, газ належить іншій особі, а він його прийняв на відповідальне зберігання. Документів про те, що реалізацію палива він здійснював як матеріально-відповідальна особа чи за дорученням ТОВ «Тотал-Авто», не надав і таких даних не повідомив.
 
Під час примусового виконання постанови Ленінського районного суду міста Миколаєва від 02 квітня 2015 року державним виконавцем Інгульського ВДВС міста Миколаєва 06 липня 2016 року було проведено опис та накладено арешт на майно боржника - газ пропан-бутан об'ємом 1 200 літрів на загальну суму 9 360 грн, про що складено відповідний акт опису й арешту майна. 
        
Згідно з частиною першою статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, особа,  яка вважає,  що майно,  на  яке  накладено  арешт, належить  їй,  а не боржникові,  може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно  і  про  зняття  з нього арешту. 
 
За змістом наведеної правової норми належним і ефективним способом захисту прав особи, яка вважає, що арештоване майно належить їй, є одночасне пред'явлення двох позовних вимог: 1) про визнання права власності на майно; 2) про зняття з нього арешту.
 
У цій справі, звернувшись до суду з позовом про виключення майна з акта опису та звільнення його з-під арешту, ТОВ «Тотал-Авто» не пред'явило вимоги про визнання свого права власності на спірне майно, а суди таку вимогу не вирішували.
 
Крім того, як встановлено апеляційним судом, позивач не довів належними і допустимими доказами своє право власності на спірне майно.
 
ТОВ «Тотал-Авто» є юридичною особою, яка займається роздрібною торгівлею пальним, оптовою торгівлею твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами, що підтверджується довідкою Головного управління статистики у Миколаївській області від 18 червня 2014 року № 1135/01.3-10.
 
Згідно з реєстраційним посвідченням АГЗК, за допомогою якого ОСОБА_1 реалізовував газ пропан-бутан, розташований біля будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.
 
ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з  ТОВ «Тотал-Авто», працюючи оператовом заправної станції з 05 січня 2015 року по 18 травня 2015 року.
 
На підтвердження своїх доводів про належність йому арештованого майна (газу пропан-бутан об'ємом 1 200 літрів) ТОВ «Тотал-Авто» послалося на договір поставки від 22 грудня 2014 року, за яким воно придбало у ТОВ «Газтрон-Україна» скраплений вуглеводний газ узгодженими партіями, рахунок про оплату замовлення від 10 лютого 2015 року № 234, квитанції про оплату газу об'ємом 2 003 літри на суму 20 831 грн         20 коп. та видаткову накладну від 10 лютого 2015 року № 285.
 
Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, вказані документи не дозволяють ідентифікувати газ, арештований державним виконавцем як те зріджене газове паливо, яке було поставлене позивачу за договором від 22 грудня 2014 року, адже договором передбачалася поставка газу зрідженого та газоподібних сумішей, марка та перелік якоих наведено у пункті 3.3 договору і зазначено про те, що його якість повинна засвідчуватися паспортом якості постачальника та/або сертифікатом відповідності. Таких документів ТОВ «Тотал-Авто» не надало. Також позивачем не надано доказів того, що газ, реалізацією якого займався ОСОБА_1, був переданий йому під звіт як матеріально-відповідальній особі, а не отриманий ним на інших підставах. Надані товариством докази про перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ТОВ «Тотал-Авто», виплату заробітної плати, утримання і відрахування єдиного соціального внеску до відповідного фонду не доводять того факту, що арештоване зріджене паливо є власністю позивача.
 
Проаналізувавши наведені обставини справи та давши їм належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність заявлених позовних вимог, обгрунтовано скасувавши помилкове рішення місцевого суду, який безпідставно встановив факт належності позивачу спірного майна. 
Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 316 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Доводи касаційної скарги про те, що ТОВ «Тотал-Авто» не вправі оскаржити постанову суду від 02 квітня 2015 року, якою ОСОБА_1 був притянутий до адміністративної відповідальності, не мають правового значення для вирішення цієї справи, оскільки предметом доказування у ній є належність спірного майна на праві власності. Наявність нескасованої постанови у справі про адміністративне правопорушення не є перешкодою для задоволення позову про зняття арешту за умови доведення факту належності арештованого майна позивачу.
 
Інші доводи касаційної скарги стосуються достатньої, на думку заявника, переконливості наданих ним доказів на підтвердження його права власності на спірне майно. Тобто ці доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л). 
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тотал-Авто» залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| О. В. Ступак   Г. І. Усик