Постанова                                                                                                Іменем України
 
29 травня 2018 р.
м. Київ
справа № 236/1650/14
провадження № 51-1086км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –                 ОСОБА_1 ,
суддів:                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                                                          за участю секретаря                                                                                                                           судового засідання        ОСОБА_4 ,                                                                    прокурора                         ОСОБА_5 , 
розглянув касаційні скарги заступника прокурора Донецької області та захисника ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Донецької області від 22 вересня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014050420000700, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,                              ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , громадянки України, не судимої 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 14 травня 2015 року ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 213 КК України виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину.
Ухвалено скасувати арешт, накладений на майно, яке визнано речовими доказами, а саме: 1520кг, 1580 кг, 6380 кг брухту чорного металу, в тому числі ваги підлогові для зважування РП-500ш15м, деформований металевий диск, блокнот рожевого кольору, жорсткий диск та повернути це майно ОСОБА_7 .
Вироком Апеляційного суду Донецької області від 22 вересня 2016 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, а зазначений вирок місцевого суду скасовано. ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн. Речові докази по справі: 1520кг, 1580 кг, 6380 кг брухту чорного металу, в тому числі ваги підлогові для зважування РП-500ш15м, деформований металевий диск, - ухвалено конфіскувати, а блокнот рожевого кольору, жорсткий диск - повернути ОСОБА_7 .
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винною і засуджено за те, що вона за обставин, викладених у вироку, умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, в порушення вимог Закону України «Про металобрухт» приблизно у 2011 році у подвір`ї свого домоволодіння по АДРЕСА_1 організувала незаконний пункт прийому брухту чорних металів, де до 25 липня 2014 року зважувала та скуповувала у громадян брухт чорних металів, який там же зберігала.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ставить вимогу про скасування оскарженого вироку апеляційного суду відносно ОСОБА_7 та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Вважає, що винуватість засудженої у вчиненні інкримінованого їй злочину не підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, зокрема, викладені в обвинувальному вироку показання свідків тільки підтверджують її невинуватість. Апеляційний суд безпідставно ухвалив конфіскувати весь вилучений у ОСОБА_7 метал.
У касаційній скарзі заступник прокурора Донецької області, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ставить вимогу про зміну оскарженого вироку апеляційного суду, оскільки суд апеляційної інстанції, ухваливши обвинувальний вирок відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 213 КК України, не зазначив, яку саме редакцію цього кримінального закону було застосовано. Крім того, вважає, що ОСОБА_7 мала бути звільнення від відбування покарання у зв`язку зі закінченням строків давності на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора та заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника.   
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. 
Згідно п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1954 року кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.
Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести  перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді,  а саме – винуватість особи у вчиненні  кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було. 
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку, крім іншого, повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови, коли в ході судового розгляду винність обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення доведена. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Проте вирок апеляційного суду відносно ОСОБА_7 вказаним вище вимогам закону не відповідає. 
Згідно з формулюванням обвинувачення, яке судом визнано доведеним та правовою кваліфікацію її дій за ч.1 ст.213 КК України ОСОБА_7 здійснювала прийом брухту чорних металів без державної реєстрації, а також організувала незаконний пункт прийому та схову металобрухту.
Такий висновок апеляційний суд обґрунтував безпосередньо дослідженими доказами. Зокрема, даними, що встановлені з  показань самої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також тими, що  містяться в протоколах огляду місця події з фототаблицями до них, протоколі огляду предмету з фототаблицею до нього, свідоцтві про право на спадщину за законом, паспорті засудженої, довідках селищної ради та виконавчого комітету міської ради.
При цьому під час судового розгляду ОСОБА_7 заперечувала свою вину, повідомляла, що металом займається її чоловік ОСОБА_9 , а саме використовує його для ремонту свого домоволодіння та інших об`єктів на території селища. Металобрухт назбирався з 2006 року, більшість якого була перевезена із старого будинку матері.
Крім того, ОСОБА_7 у суді апеляційної інстанції давала пояснення, що одного разу в 2014 році вона купувала металеві труби у ОСОБА_13 , однак це була домовленість між останнім та її чоловіком, якому вони були потрібні для господарства.
Свідок ОСОБА_13 так і не надав показання суду апеляційної інстанції, хоча клопотання сторони обвинувачення щодо приводу цього свідка у судове засідання було задоволено апеляційним судом. Після неодноразового невиконання приводу ОСОБА_13 у зв`язку з його відсутністю за місцем проживання і місце знаходження якого не було встановлено, сторона обвинувачення відмовилась від його допиту.
За таких обставин, показання засудженої ОСОБА_7 не можна визнати такими, що викривають її у вчиненні інкримінованого злочину.
Не підтверджують винуватість ОСОБА_7  і показання свідків, на які суд послався як на доказ доведення винуватості засудженої.
Зокрема, свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_12 в суді апеляційної інстанції показали, що металобрухт у них приймала не ОСОБА_7 , а старша за неї жінка – її мати ОСОБА_8 , свідок ОСОБА_11 показав, що взагалі нікому нічого з металевих виробів не здавав.
Свідок ОСОБА_8 , яка є матір`ю засудженої ОСОБА_7 , в суді апеляційної інстанції пояснила, що влітку, за погодженням із ОСОБА_9 , вона придбала металевий диск від автомобіля.
Свідок ОСОБА_9 , який є чоловіком засудженої ОСОБА_7 , в суді апеляційної інстанції пояснив, що він збирав та скуповував металеві вироби для використання по господарству. При цьому пояснив, що одного разу на його прохання по телефону, ОСОБА_8 купила диск від автомобіля, оскільки такий диск був потрібен для спорудження дитячого майданчика.
При цьому жодних свідчень ані ОСОБА_9 , ані ОСОБА_8 , які б викривали ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 213 КК України. у вироці апеляційного суду не зазначено.
Показання свідків, щодо наявності на подвір`ї домоволодіння засудженої великих вагів зі слідами іржі, не доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину.
Досліджені у судовому засіданні такі письмові докази, як протоколи огляду місця події від 25, 26 та 30 липня 2014 року з фототаблицями до них (відповідно до яких на території домоволодіння ОСОБА_7 виявлено та вилучено металобрухт), протокол огляду предмету від 28.08.2014 з фототаблицею до нього (відповідно до якого були оглянуті напільні ваги, вилучені 29.07.2014 під час обшуку домоволодіння ОСОБА_7 ), свідоцтво про право на спадщину (відповідно до якого 19.04.2010 ОСОБА_7 після смерті її батька стала власницею домоволодіння по АДРЕСА_1 ), паспорт та довідка селищної ради (відповідно до яких ОСОБА_7 з 10.02.2005 постійно проживає з чоловіком та дітьми за адресою: АДРЕСА_1 ), довідка виконавчого комітету Краснолиманської міської ради (відповідно до якої по вул. Чапаєва, 47 у с. Дробишеве Краснолиманського району Донецької області пункту прийому брухту чорного металу не зареєстровано) як кожен окремо, так і у сукупності між собою та показаннями свідків також не містять жодних даних, які б доводили винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи касаційної скарги захисника є обґрунтованими, оскільки сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом причетності саме ОСОБА_7 до здійснення прийому брухту чорних металів без державної реєстрації, організації незаконного пункту прийому та схову металобрухту, а висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються фактично на припущеннях. 
Вказані порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, вони  перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і призвели до безпідставності засудження ОСОБА_7 .
Відповідно до ст. 440 КПК України, суд касаційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
В силу п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпано можливості їх отримати.
З огляду на те, що це кримінальне провадження вже двічі переглядалося апеляційним судом з безпосереднім дослідженням доказів, наданих обвинуваченням, ним вживалися заходи для забезпечення права сторони обвинувачення у поданні доказів, колегія суддів вважає, що можливість отримання інших доказів для доведеності винуватості ОСОБА_7 вичерпано. 
Доводи касаційної скарги прокурора є також обґрунтованими, однак у зв`язку із скасуванням вироку апеляційного суду та закриттям кримінального провадження відносно ОСОБА_7 не можуть бути задоволені.
Керуючись ст.ст. 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, п. п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України та § 3 Закону України № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, Верховний Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу заступника прокурора Донецької області залишити без задоволення.
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити .
Вирок Апеляційного суду Донецької області від 22 вересня 2016 року відносно ОСОБА_7 скасувати.
Кримінальне провадження за обвинуваченням  ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України,закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України за не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпанням можливості їх отримати.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                  ОСОБА_3