Постанова                                                            
Іменем України
11 липня 2018 року
м. Київ
 
справа № 638/9212/16-ц
 
провадження № 61-18408св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),
 
позивач - ОСОБА_1,
представник позивача - ОСОБА_2,
відповідач - Харківський національний університет радіоелектроніки,
представники відповідача: Медведчиков Віктор Володимирович, Чулков Даніл Ігорович,
третя особа - ОСОБА_5,
представник третьої особи - ОСОБА_6,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дзержинського районного суду 
м. Харкова від 17 серпня 2016 року у складі судді Грищенко І. О. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2017 року у складі колегії суддів: Гуцал Л. В., Котелевець А. В., Піддубного Р. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківський національний університет радіоелектроніки (далі - ХНУРЕ) про визнання незаконним (протиправним) та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Позовна заява мотивована тим, що 21 березня 2016 року відповідно до наказу 
№ 231 К, виданого тимчасово виконуючим обов'язки ректора ХНУРЕ, він був звільнений з посади проректора з міжнародного співробітництва університету 
21 березня 2016 року з достроковим розірванням контракту від 18 серпня 
2015 року з підстав передбачених контрактом у зв'язку з невиконанням умов, викладених у пунктах 3.16.2., 3.16.3., 3.16.5., 3.19., 3.20. контракту. В наказі визначено, що звільнення відбулося відповідно до пункту 8 частини першої статті 36, статті 83 КЗпП України, пункту 21 Положення про порядок укладення контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170, керуючись пунктом 7 частини третьої статті 34 Закону України «Про вищу освіту» від 01 липня 2014 року. Підставою винесення вказаного наказу зазначений аудиторський звіт позапланового внутрішнього аудиту окремих питань діяльності ХНУРЕ за період діяльності з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2015 року (аудиторський звіт, затверджений 03 березня 2016 року).
 
Зазначав, що на посаді проректора ХНУРЕ з міжнародного співробітництва він фактично працював протягом чотирьох місяців, після чого його було спочатку відсторонено від виконання посадових обов'язків, а потім звільнено, у зв'язку із чим він навіть не міг порушити вимоги контракту. Також посилався на те, що за час роботи на посаді проректора ХНУРЕ з міжнародного співробітництва ним не здійснювалось будь-якого порушення умов контракту, тому вважає своє звільнення і дострокове розірвання контракту таким, що носить цілеспрямований характер і відбулося за ініціативою тимчасово виконуючого обов'язки ректора ХНУРЕ ОСОБА_5, який будь-яким шляхом намагається позбутися будь-яких конкурентів на виборах ректора ХНУРЕ. Вважає, що наказ від 21 березня 
2016 року № 231 К про його звільнення з розірванням контракту є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а він підлягає негайному поновленню на роботі і має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Ураховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним (противоправним) і скасувати наказ ХНУРЕ від 21 березня 2016 року № 231 К про звільнення з посади проректора з міжнародного співробітництва 21 березня 2016 року, з достроковим розірванням контракту від 18 серпня 2015 року з підстав, передбачених контрактом, у зв'язку з невиконанням умов, викладених у пунктах 3.16.2., 3.16.3., 3.16.5., 3.19., 3.20. контракту (пункт 4.6. контракту, пункт 8 частини першої статті 36 КЗпП України); поновити його на роботі в ХНУРЕ проректором з міжнародного співробітництва ХНУРЕ; стягнути з ХНУРЕ на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 березня 2016 року по 17 серпня 2016 року.
 
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 червня 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_5, тимчасово виконуючого обов'язки ректора ХНУРЕ.
 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним (противоправним) і скасовано наказ ХНУРЕ від 21 березня 2016 року № 231 К про звільнення ОСОБА_1 з посади проректора з міжнародного співробітництва університету 21 березня 2016 року з достроковим розірванням контракту від 18 серпня 2015 року з підстав, передбачених контрактом у зв'язку з невиконанням умов, викладених у пунктах 3.16.2., 3.16.3., 3.16.5., 3.19., 3.20. контракту (пункт 4.6. контракту, пункт 8 частини першої статті 36 КЗпП України). Поновлено ОСОБА_1 на роботі в ХНУРЕ проректором з міжнародного співробітництва університету. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі в ХНУРЕ проректором з міжнародного співробітництва університету. Стягнуто з ХНУРЕ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 березня 2016 року по 17 серпня 2016 року включно у розмірі 78 869 грн 40 коп. Стягнуто з ХНУРЕ в дохід держави судовий збір у розмірі 788 грн 69 коп.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині визнання незаконним наказу від 21 березня 2016 року № 231 К та поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що у відповідача не було законних підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади проректора з міжнародного співробітництва ХНУРЕ, оскільки факти порушення ним умов пунктів 3.16.2., 3.16.3., 3.16.5., 3.19., 3.20. контракту належним чином не доведені. Крім того, районний суд визнав законними та обґрунтованими вимоги ОСОБА_1з визначення розміру суми, що підлягає стягнення з ХНУРЕ на користь позивача, а саме - середнього заробітку за час вимушеного прогулу протягом 4 місяців 26 днів (з 21 березня 2016 року по 
17 серпня 2016 року включно) у розмірі 78 869 грн 40 коп.
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2017 року апеляційні скарги ХНУРЕ та ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині стягнення судового збору змінено. Стягнуто з ХНУРЕ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 березня 2016 року по 17 серпня 2016 року включно у розмірі 76 763 грн 08 коп., без урахування податків та інших обов'язкових платежів, які підлягають утриманню відповідно до вимог чинного законодавства України з цієї суми. Стягнуто з ХНУРЕ в дохід держави судовий збір в розмірі 767 грн 63 коп. Виключено з мотивувальної частини рішення Дзержинського районного суду м. Харкова 
від 17 серпня 2016 року посилання суду, як на підставу незаконності звільнення ОСОБА_1, на порушення частини третьої статті 40 КЗпП України. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення районного суду в частині визнання незаконним наказу від 21 березня 2016 року № 231 К та поновлення позивача на роботі є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим обставинам у справі. При цьому суд першої інстанції безпідставно послався, як на одну з підстав незаконності звільнення ОСОБА_1, на порушення частини третьої статті 40 КЗпП України. Ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - пункт 8 статті 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми частини третьої статті 40 КЗпП України на вказані правовідносини не поширюються. За таких обставин, з мотивувальної частини рішення суду виключено посилання, як одну з підстав незаконності звільненняпозивача, на порушення роботодавцем частини третьої статті 40 КЗпП України.
Крім того, суд апеляційної інстанції не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині розміру стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки матеріали справи свідчать, що суд стягнув заробітну плату за час вимушеного прогулу за період 
з 21 березня 2016 року по 17 серпня 2016 року, при цьому погодився з наданим позивачем розрахунком, який був здійснений на підставі довідки ХНУРЕ. Однак, зазначена довідка від 26 травня 2016 року не містить вихідних даних, необхідних для правильного визначення розміру середнього заробітку ОСОБА_1, який підлягає до стягнення у випадку поновлення позивача на роботі. З довідки, що надана відповідачем до суду апеляційної інстанції вбачається, що заробітна плата позивача за два місяці, які передували його звільненню складала: за січень 2016 року - 9 898 грн 44 коп., за лютий 
2016 року - 8 202 грн 11 коп., а всього - 18 098 грн 55 коп. Кількість робочих днів за січень, лютий 2016 року складала 29 днів. Отже, середньоденна заробітна плата позивача становила 624 грн 09 коп. Позивач працював на умовах шестиденного робочого тижня. Оплаті за час вимушеного прогулу підлягає період з 21 березня 2016 року по 17 серпня 2016 року.
Ураховую викладене, апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнувши на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 76 763 грн 08 коп.
 
У касаційнійскарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_1.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалено з порушенням норм чинного законодавства. Посилався на те, що, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин норми Закону України «Про вищу освіту». Зокрема, відповідно до статті 34 Закону України «Про вищу освіту» саме в компетенції керівника навчального закладу знаходиться право призначати на посади та звільняти з них працівників. А згідно із пунктом 1.2 контракту трудові відносини у позивача виникли саме з закладом освіти в особі його керівника.
Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на існування спеціального нормативного акта, яким врегульовані підходи до організації та проведення внутрішнього аудиту, зокрема і способу його оскарження, а саме - стандарти внутрішнього аудиту, затверджені наказом Міністерства фінансів України від 04 жовтня 2011 року № 1247, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20 жовтня 2011 року. Висновок судів про неможливість використання аудиторського звіту в якості підтвердження факту порушення умов контракту суперечить самій меті проведення аудиту.
Звертав увагу на те, що позивач не спростував факти викладені в аудиторському звіті та не надав доказів на його спростування. Поза увагою судів попередніх інстанцій залишився той факт, що внутрішній аудит ХНУРЕ проводився Міністерством освіти і науки України, яке не було залучено до участі у справі. Саме аудиторський звіт є тим достатнім і фактично єдиним доказом, який підтверджує порушення умов контракту з боку позивача.
Посилався на те, що під час перегляду справи в апеляційному порядку було порушено принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.
Зазначав, що розірвання контракту з позивачем за вчинені порушення було здійснено з дотриманням норм чинного трудового законодавства та Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170.
 
У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_5 від ОСОБА_1, в якому він посилався на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Судами попередніх інстанцій зроблені об'єктивні висновки щодо того, що за позицією сторони відповідача і третьої особи ОСОБА_5 порушення ним умов укладеного контракту базується на висновках, які містяться в аудиторському звіті позапланового внутрішнього аудиту окремих питань діяльності ХНУРЕ за період діяльності з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2015 року. Крім того, зазначав, що судами при ухвалені оскаржуваних судових рішень було також встановлено, що після отримання аудиторського звіту керівником ХНУРЕ (ОСОБА_5) не було вжито заходів для проведення службового розслідування на предмет аналізу виявлених перевіркою недоліків, зокрема для встановлення осіб, діяльність (бездіяльність) яких сприяла настанню негативних наслідків для університету у кожному конкретному випадку виявленого порушення. При цьому стороною відповідача і безпосередньо третьою особою не доведено, в чому саме полягає вина позивача, якими саме конкретними діями чи бездіяльністю останнього (із зазначенням дати) були спричинені негативні наслідки університету.
 
Також у червні 2017 року надійшло заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_5 від ХНУРЕ, в якому університет зазначав про те, що він підтримує заперечення ОСОБА_1 та просив оскаржувані судові рішення залишити без змін, вважаючи їх законними та обґрунтованими.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Судом установлено, що 18 серпня 2015 року між ХНУРЕ в особі виконуючого обов'язки ректора Лєсної Н. С. та ОСОБА_1було укладено контракт, за умовами якого останнього було прийнято на роботу на посаду проректора з міжнародного співробітництва на строк з 19 серпня 2015 року по 19 серпня 2020 року.
 
Пунктом 6.4 контракту передбачена можливість звільнення працівника з ініціативи закладу освіти до закінчення строку дії контракту, зокрема у випадку невиконання працівником умов, викладених у пунктах 3.1 - 3.20 вказаного контракту.
 
З 14 грудня 2015 року ОСОБА_1 був відсторонений від виконання своїх посадових обов'язків, відповідно до наказу тимчасово виконуючого обов'язки ректора ХНУРЕ ОСОБА_5 «Про організацію перевірки» від 14 грудня 2015 року № 1176 К на час проведення перевірки стану фінансової діяльності університету з господарської, наукової, навчальної діяльності та міжнародного співробітництва.
 
03 березня 2016 року за №12/20-1 Міністерством освіти і науки України був затверджений аудиторський звіт позапланового внутрішнього аудиту окремих питань діяльності ХНУРЕ за період діяльності з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2015 року.
 
04 березня 2016 року ОСОБА_1 був письмово попереджений тимчасово виконуючим обов'язки ректора ХНУРЕ ОСОБА_5 про розірвання з ним контракту за порушення вимог пунктів 1.5., 3.16.2., 3.16.3., 3.16.5., 3.19., 3.20. контракту та про звільнення із займаної посади з 21 березня 2016 року.
 
Відповідно до наказу тимчасово виконуючого обов'язки ректора ХНУРЕ 
ОСОБА_5 від 21 березня 2016 року № 231 К ОСОБА_1 був звільнений з посади проректора з міжнародного співробітництва ХНУРЕ 
21 березня 2016 року з достроковим розірванням контракту від 18 серпня 
2015 року з підстав, передбачених контрактом, у зв'язку з невиконанням умов, викладених у пунктах 3.16.2., 3.16.3., 3.16.5., 3.19., 3.20 контракту.
 
Звільнення відбулося відповідно до пункту 8 частини першої статті 36, статті 83 КЗпП України, пункту 21 Положення про порядок укладення контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року №1 70, пункту 7 частини третьої статті 34 Закону України «Про вищу освіту».
 
Як підставу звільнення в наказі від 21 березня 2016 року № 231 К зазначено аудиторський звіт позапланового внутрішнього аудиту окремих питань діяльності ХНУРЕ за період діяльності з 01 січня 2014 року по 31 грудня 
2015 року, затверджений 03 березня 2016 року за №12/20-1.
 
Станом на момент звільнення, 21 березня 2016 року, ОСОБА_1 перебував у відпустці, а в подальшому - на лікарняному.
 
Встановлено також, що 14 грудня 2015 року наказом тимчасово виконуючого обов'язки ректора ХНУРЕ ОСОБА_5 «Про організацію перевірки» № 1176 К ОСОБА_1 був відсторонений від виконання посадових обов'язків з 15 грудня 2015 року, на час проведення перевірки стану фінансової діяльності університету з господарської, наукової, навчальної діяльності, та міжнародного співробітництва до 15 квітня 2016 року.
 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2016 року, яке набрало законної сили 12 липня 2016 року, визнано незаконним (протиправним) та скасовано пункт 3 зазначеного вище наказу від 14 грудня 2015 року № 1176 К в частині відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов'язків проректора з міжнародного співробітництва ХНУРЕ. За вказаним рішенням суду ОСОБА_1 був негайно допущений до виконання посадових обов'язків проректора з міжнародного співробітництва ХНУРЕ, проте рішення виконано не було у зв'язку з подальшим звільненням позивача з посади.
 
Судом також встановлено, що за умовами контракту від 18 серпня 2015 року 
№ 01/27-125, зокрема пунктів 3.16.2., 3.16.3., 3.16.5., 3.19., 3.20., невиконання яких за позицією відповідача стало підставою для звільнення ОСОБА_1, передбачено наступне: пункт 3.16.2. - формування основних положень концепції фінансово-економічної діяльності.; пункт 3.16.3. - планування і організація фінансування діяльності університету та його структурних підрозділів; пункт 3.16.5. - організація діяльності структурних підрозділів щодо надання платних послуг; пункт 3.19. - дотримуватися чинного законодавства щодо збереження і придбання майна, збільшення прибутку закладу освіти, зміцнення договірної, трудової дисципліни, захисту відомостей, що є державною, службовою та комерційною таємницею; пункт 3.20. - своєчасно подавати керівникові закладу щорічний звіт про результати виконання умов, передбачених контрактом, а у разі неналежного виконання - достроково, за вимогою керівника закладу.
 
Відповідно до частини третьої статті 34 Закону України «Про вищу освіту» керівник вищого навчального закладу в межах наданих йому повноважень, зокрема призначає на посаду та звільняє з посади працівників.
 
Згідно із пунктом 1.2 контракту передбачено, що на підставі контракту виникають трудові відносини між працівником та закладом освіти в особі його керівника.
 
Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій про те, що тимчасово виконуючий обов'язки ректора ХНУРЕ ОСОБА_5 не мав права приймати управлінські рішення на підставі аудиторського звіту Міністерства освіти і науки України від 03 березня 2016 року, а мав чекати розпорядчі документи або вказівки з вимогою звільнення конкретних осіб з посад від Міністерства освіти і науки України є помилковими, оскільки такі рішення не перебувають в компетенції Міністерства освіти і науки України відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 630.
 
Також помилковими є висновки суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, щодо того, що аудиторський звіт носить лише рекомендаційний характер.
 
Вимоги Постанови Кабінету Міністрів України від 28 вересня 2011 року № 1001 «Деякі питання структурних підрозділів внутрішнього аудиту та проведення такого аудиту в міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади, їх територіальних органах та бюджетних установах, які належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади», відповідно до підпункту 5 пункту 5 якого передбачено, що підрозділ внутрішнього аудиту відповідно до покладених на нього завдань подає керівникові центрального органу виконавчої влади, його територіального органу та бюджетної установи аудиторські звіти і рекомендації для прийняття ним відповідних управлінських рішень.
 
Однак суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що зміст вказаного пункту спростовує твердження про неможливість самостійного прийняття рішення керівником ХНУРЕ за результатами розгляду аудиторського звіту.
 
Відповідно до стандартів внутрішнього аудиту та статті 26 БК України внутрішнім аудитом є діяльність підрозділу внутрішнього аудиту в бюджетній установі, спрямована на удосконалення системи управління, запобігання фактам незаконного, неефективного та нерезультативного використання бюджетних коштів, виникненню помилок чи інших недоліків у діяльності бюджетної установи та підвідомчих їй бюджетних установ, поліпшення внутрішнього контролю.
 
При цьому суди не звернули увагу на існування спеціального нормативного акта, яким врегульовані підходи до організації та проведення внутрішнього аудиту, зокрема і способу його оскарження, а саме - стандарти внутрішнього аудиту, затверджені наказом Міністерства фінансів України від 04 жовтня 2011 року 
№ 1247. Висновок судів про неможливість використання аудиторського звіту в якості підтвердження факту порушення умов контракту суперечить самій меті проведення аудиту.
 
Відповідно до статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення районного суду про задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання незаконним наказу 
від 21 березня 2016 року № 231 К про звільнення та поновлення на роботі, не перевірив всіх доводів сторін щодо наявності законних підстав для звільнення позивача з посади проректора з міжнародного співробітництва ХНУРЕ й дійшов передчасного висновку про залишення рішення районного суду без змін як законного та обґрунтованого.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи судове рішення у справі, порушив норми процесуального права. Тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.
 
Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                                        Б.І. Гулько
 
Є.В. Синельников
 
С.Ф. Хопта