Постанова
Іменем України
 
25 липня 2018 року
місто Київ
 
справа № 2-3186/11
провадження № 61-4619св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2011 року у складі судді Гетьмана Р. А. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2016 року у складі колегії суддів: Трішкової І. Ю., Пилипчук Н. П., Кірсанової Л. І.,
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 25 червня 2008 року вони зареєстрували шлюб. Від цього шлюбу дітей не мають. За твердженням позивача, причиною припинення сім'ї стало те, що у сторін різні погляди на життя, у зв'язку з чим виникали постійні сварки, що призвело до втрати почуття кохання. Шлюбні стосунки між сторонами припинені, спільне господарство ними не ведеться.
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2011 року позовні вимоги задоволені, шлюб між сторонами розірвано.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що сторони однією сім'єю не проживають, сімейних відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть, характер взаємостосунків, що склалися, свідчать про повне припинення сім'ї.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що сторони не мають спільних дітей, не спілкуються між собою, про що, зокрема, свідчить те, що відповідач не може зазначити спосіб зв'язку із позивачем. Процесуальні порушення, які допущені судом першої інстанції під час розгляду справи, не призвели до неправильного вирішення спору, а тому апеляційний суд не виявив підстав для зміни чи скасування рішення суду.
ОСОБА_4 у вересні 2016 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції
Касаційна скарга ОСОБА_4 обґрунтовувалась доводами про порушення судами норм процесуального права, зокрема зазначено, що ОСОБА_3 29 грудня 2009 року вибула до Республіки Казахстан, ОСОБА_4 є громадянином названої республіки та на час розгляду справи проживав у країні свого громадянства, а тому відповідно до Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року суд першої інстанції зобов'язаний був звернутись до компетентного органу Республіки Казахстан із судовим дорученням про вручення виклику до суду та додатків до позовної заяви відповідачу. 
Заявник у касаційний скарзі зазначає, що підсудність цієї позовної заяви повинна була визначатись відповідно до правил статті 111 ЦПК України 
(в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно зі змістом якої підсудність справи про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається за клопотанням позивача ухвалою судді Верховного Суду України. Заявник зазначає, що в матеріалах справи відсутні письмові докази повідомлення судом першої інстанції відповідача про день, час та місце розгляду справи, через що він був позбавлений можливості заявити клопотання про надання сторонам строку на примирення.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2016 року у справі відкрито касаційне провадження, ухвалою від 13 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження у січні 2018 року передано до Верховного Суду.
У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 25 червня 2008 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 1 Харківського міського управління юстиції.
Позивач ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_3) на момент реєстрації шлюбу була громадянкою України, відповідач ОСОБА_4 - Республіки Казахстан.
Сторони від укладеного між ними шлюбу дітей не мають.
Позивач на момент звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу мала зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2.
Відповідач отримав посвідку на постійне проживання в Україні, видану 13 грудня 2011 року у Відділі ГІРФО ГУ МВС України в Київській області, із зазначенням, що вибув з Республіка Казахстан у 2011 році.
Відповідач на момент звернення до суду першої інстанції із заявою про перегляд ухваленого у справі заочного рішення визначив місцем свого постійного проживання за адресою: Україна, АДРЕСА_1.
За приписом статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.
Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частинами третьою та п'ятою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до частини другої статті 36 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України.
Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов'язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.
Згідно з усталеною судовою практикою, викладеною у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них, а тому позов підлягає задоволенню.
Доводи касаційної скарги про те, що порушення судом першої інстанції порядку повідомлення відповідача про розгляд справи, внаслідок чого він був позбавлений можливості заявити клопотання про надання сторонам строку на примирення, висновків судів не спростовують з огляду на таке.
Щодо дотримання порядку, визначеного статтею 111 ЦПК України 2004 року.
Згідно із статтею 111 ЦПК України 2004 року підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, за клопотанням позивача визначається ухвалою судді Верховного Суду України. У такому самому порядку визначається підсудність справи про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з паспортом громадянина України місце проживання ОСОБА_3 зазначено: АДРЕСА_2.
13 грудня 2011 року громадянину Казахстану ОСОБА_4 видано посвідку на постійне місце проживання в Україні, серія НОМЕР_1, відповідно до якої він вибув з Казахстану у 2011 році.
Відомості з адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України у м. Харкові про те, що ОСОБА_3 зареєстрованою у м. Харкові станом на 03 лютого 2016 року не значиться, не спростовують факт її проживання у м. Харкові на момент звернення до суду із позовом у цій справі.
Таким чином, підставою для застосування до спірних правовідносин правил статті 111 ЦПК України 2004 року є проживання обох сторін за межами України на час звернення до суду з відповідним позовом.
Встановлені судами обставини у сукупності, зокрема факт реєстрації шлюбу між сторонами в Україні, наявність у позивача зареєстрованого місця проживання в Україні на момент звернення до суду, факт вибуття відповідача з країни свого громадянства у 2011 році, визнання ним факту проживання в Україні на момент звернення до суду із заявою про перегляд заочного судового рішення, дають підстави для висновку, що обоє з подружжя не мали спільного місця проживання за межами України на час звернення позивача до суду з позовом про розірвання шлюбу. А отже, аналіз наведених обставин свідчать про відсутність підстав для визначення підсудності цієї справи в порядку статті 111 ЦПК України 2004 року на момент пред'явлення позову.
Щодо оцінки порушень судом першої інстанції норм процесуального права.
Верховним Судом встановлено процесуальні порушення під час розгляду справи судом першої інстанції, про що свідчить неналежне сповіщення відповідача про дату, час та місце судового засідання у справі.
Таке порушення перешкодило відповідачу взяти участь у судовому розгляді справи, на що він мав законне право, оскільки відповідає правомірним очікуванням кожної особи у правовій державі. Проте, допущені порушення не призвели до неправильного вирішення спору між сторонами, оскільки допущені недоліки судового провадження повною мірою усунуті під час розгляду Дзержинським районним судом м. Харкова заяви ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення у справі, а також під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.
Так, підставою для розгляду заяви про перегляд заочного рішення згідно із частиною першою статті 232 ЦПК України 2004 року заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Отже, заочне рішення підлягає скасуванню за наявності одночасно двох умов: поважність причин неявки відповідача у судове засідання та представлення нових доказів, що мають істотне значення для правильного вирішення справи та могли б зумовити інші висновки суду, якби до постановлення заочного рішення вони стали відомі. Під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд першої інстанції в оцінці доводів врахував, що відповідачем не надано жодного доказу, що мав би істотне значення для вирішення справи. Пояснення, надані відповідачем, не могли вплинути на зміст та суть ухваленого судом рішення.
Під час апеляційного розгляду справи відповідач мав можливості та був у змозі повною мірою скористатися своїми процесуальними правами, проте також не навів та належним чином не обґрунтував власні доводи щодо помилковості висновків суду першої інстанції, незважаючи на те, що брав участь через свого представника в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.
Таким чином, суд касаційної інстанції, оцінюючи допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, зобов'язаний врахувати, чи призвели такі порушення до неправильного вирішення спору між сторонами, чи призвело б це до ухвалення іншого по суті судового рішення.
Щодо обмеження права відповідача на подання заяви про примирення сторін.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2015 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2011 року залишено без задоволення.
У своїй заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_4 не зазначав про намір примиритися із позивачем з метою збереження шлюбу, в апеляційному суді ним також не заявлялось клопотання про надання часу на примирення. При цьому Верховний Суд враховує, що апеляційним судом встановлено, що сторони не мають спільних дітей та не спілкуються між собою тривалий період часу, оскільки відповідач навіть не міг зазначити спосіб зв'язку із позивачем.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 
25-26 березня 2011 року).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Згідно зі статтею 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).
У заяві про перегляд заочного рішення, в апеляційній та касаційних скаргах ОСОБА_4 не навів обґрунтованих мотивів, які б спростували правильність висновку суду першої інстанції про відсутність доцільності подальшого збереження шлюбу.
В оцінці істотності допущених судом першої інстанції порушень норм процесуального права Верховний Суд зобов'язаний врахувати тривалість проміжку часу, що минув з моменту ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції до часу розгляду касаційної скарги, а також неістотність доводів відповідача щодо помилковості такого рішення суду. Верховний Суд має передбачати вірогідність того, що з моменту розірвання шлюбу рішенням суду від 25 лютого 2011 року до цього часу сімейний стан позивача міг змінитися, а тому скасування зазначеного рішення може призвести до плутанини та конфлікту цивільних станів осіб, а також до непевності у цивільних відносинах за участі сторін.
Встановивши велику тривалість такого періоду та одночасно визнавши непереконливими доводи відповідача щодо необхідності перегляду оскаржуваного ним судового рішення, Верховний Суд визнає доводи касаційної скарги недостатньо обґрунтованими для того, щоб визнати справедливим та обґрунтованим твердження заявника про необхідність скасування усіх судових рішень, постановлених у справі, й направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Згідно із частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Верховний Суд також вважає за необхідне зазначити, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується із обов'язком цієї особи добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення ЄСПЛ у справі «Alimentaria Sanders S. A. v. Spain» від 07 липня 1989 року).
Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).
Під час вирішення цього спору Верховний Суд віддає перевагу застосуванню принципу res judicata. Так, одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, пункт 61, ECHR 1999-VII). Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata (пункт 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 В. А. Стрільчук
 
Судді                                                                                                              В. О. Кузнєцов
 
С. О. Погрібний
 
О. В. Ступак
 
Г. І. Усик