ПОСТАНОВА
Іменем України

23 травня 2018 року 
м. Київ
справа №813/5421/15
адміністративне провадження №К/9901/10646/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2016 (колегія суддів у складі: Качмара В.Я., Гінди О.М., Ніколіна В.В.) у справі № 813/5421/15 за позовом ОСОБА_4 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області про стягнення одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість, 

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області (далі - відповідач, ТУ ДСА України в Львівській області), в якому, з врахуванням уточнень до позовних вимог, просив стягнути з відповідача 13 780 грн.  одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 19.11.2015 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2016 постанову Львівського окружного адміністративного суду від 19.11.2015 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково: стягнуто з ТУ ДСА України в Львівській області на користь позивача 12 180 гривень одноразової допомоги при переведенні на роботу в іншу місцевість. В задоволенні решти позову відмовлено.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 06.10.2005 позивач працював на посаді судді Сніжнянського міського суду Донецької області.

Указом Президента України від 14.02.2015 № 82/2015 позивача переведено на посаду судді Галицького районного суду м. Львова.

Відповідно до довідки від 13.01.2015 № 120 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, ОСОБА_4 був зареєстрований та постійно проживав в Донецькій області.

Наказом голови Галицького районного суду м. Львова від 24.02.2015 № 12/К позивач був переведений на роботу на посаду судді Галицького районного суду м. Львова та приступив до виконання своїх посадових обов'язків з 24.02.2015 із зарахуванням його до облікового складу цього суду.

Місячний посадовий оклад позивача на цей період становив 12 180 гривень (10 мінімальних заробітних плат).

11.08.2015 позивач звернувся із заявою до ТУ ДСА України в Львівській області про виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі місячного посадового окладу за новим місцем роботи.

Листом ТУ ДСА України в Львівській області від 02.09.2015 позивача було повідомлено, що у зв'язку з відсутністю попереднього погодження на відшкодування одноразової допомоги при переведені та бюджетних асигнувань за КЕКВ 2700 «Соціальне забезпечення» виплатити йому одноразову допомогу при переїзді немає можливості.

Не погоджуючись з діями відповідача позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення коштів. 

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у відповідача підстав до виплати позивачеві одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість за відсутності відповідного розпорядчого документа про виплату такої.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що при зверненні із заявою до відповідача щодо здійснення виплати позивач посилався на частину другу статті 120 КЗпП України, яка регулює саме виплати при переведенні на іншу роботу в іншу місцевість, у той час як відповідач помилково розглядає положення частин другої та третьої статті 120 КЗпП України в сукупнсоті.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції, як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального права, та залишити в силі постанову суду першої інстанції. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що у наказі Галицького районного суду м. Львова від 24.02.2015 №  12/К відсутні дані про виплату ОСОБА_4 компенсації у зв'язку з переведенням його на роботу в іншу місцевість, отже, відсутній розпорядчий документ на підставі якого відповідачем мала б здійснюватися зазначена компенсація.

Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 12 Закону України від   24.03.1995   №   108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) норми оплати праці і гарантії для працівників, а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України) та іншими актами законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 120 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з переведенням, прийняттям або направленням на роботу в іншу місцевість.

Частиною другою статті 120 КЗпП України передбачено, що працівникам при переведенні їх на іншу роботу, коли це пов'язано з переїздом в іншу місцевість, виплачуються: вартість проїзду працівника і членів його сім'ї; витрати по перевезенню майна; добові за час перебування в дорозі; одноразова допомога на самого працівника і на кожного члена сім'ї, який переїжджає; заробітна плата за дні збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі. 

Згідно з частиною третьою статті 120 КЗпП України, працівникам, які переїжджають у зв'язку з прийомом їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються компенсації і надаються гарантії, зазначені в частині другій цієї статті, крім виплати одноразової допомоги, яка цим працівникам може бути виплачена за погодженням сторін.  

Загальні положення щодо видів компенсацій та механізму їх виплати містить постанова Кабінету Міністрів України від 02.03.1998 № 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість» (далі - Постанова).

Пунктом 1 Постанови встановлено, що працівникам у зв'язку з переведенням їх на іншу роботу, якщо це пов'язано з переїздом в іншу місцевість (в інший населений пункт), зокрема, виплачуються: одноразова допомога самому працівникові - в розмірі його місячного посадового окладу (тарифної ставки) за новим місцем роботи і кожному члену сім'ї, який переїжджає, - в розмірі 25 відсотків одноразової допомоги самого працівника. Працівникам ж, які переїжджають у зв'язку саме із прийняттям їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються суми компенсації і надаються гарантії, передбачені підпунктами «а», «б», «в» і «д» цього пункту. Одноразова допомога цим працівникам може виплачуватися за погодженням сторін.

Водночас, згідно частини першої статті 148 та частини першої статті 151 Закону України від  07.07.2010  №  2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» саме відповідач є розпорядником коштів, які повинні бути виплачені позивачу.

Суд апеляційної інстанції правомірно звернув увагу на те, що дійсно, обставини переведення позивача на роботу у іншу місцевість не стосуються переїзду у зв'язку з прийняттям його (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, оскільки ОСОБА_4 переведений на посаду судді, згідно Указу Президента України, і таке переведення на роботу на посаду судді не передбачає будь-якої попередньої домовленості.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для виплати позивачу одноразової допомоги при переведенні в іншу місцевість. 

Посилання скаржника на відсутність підстав для компенсації одноразової допомоги у зв'язку з переведенням позивача на роботу в іншу місцевість, оскільки у наказі Галицького районного суду м. Львова від 24.02.2015 № 12/К відсутні дані про виплату ОСОБА_4 компенсації, колегія суддів відхиляє, оскільки право позивача на таку виплату не може ставитися в залежність від видачі наказу або розпорядження про виплату такої компенсації.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав до часткового задоволення позову.  

Отже, суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін. 

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2016 у справі № 813/5421/15 залишити без змін, а касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.
Головуюча суддя: | | І.Л. Желтобрюх
Судді: | | О.В. Білоус
| | Т.Г. Стрелець