ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/39/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ткаченко Н.Г. – головуючого, Білоуса В.В., Жукова С.В.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018
у справі № 910/39/17
за позовом Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"
до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 19 234, 32 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 19 234, 32 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.02.2017 (суддя Привалова А.І.) позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача суму страхового відшкодування в розмірі 19 234, 32 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.05.2017 (колегія суддів у складі: Сулім В.В. – головуючий, Коротун О.М., Гаврилюк О.М.) рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким у задоволені позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.10.2017 (колегія суддів у складі: Вовк І.В. - головуючий, Грек Б.М., Могил С.К.) постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.05.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2017 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування своєї позиції колегія суддів Вищого господарського суду України (з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 31.05.2017 у справі № 6-1613цс16 (753/16740/15-ц)) зазначила, що положеннями Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено обов`язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. В разі якщо страхувальник або водій забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, не повідомив у встановлені строки страховика про настання такої події, внаслідок чого в останнього виникли необґрунтовані виплати, то після виплати страхового відшкодування страховик має підстави для регресного позову до страхувальника. Разом з тим за наявності у страхувальника або водія документально підтверджених поважних причин невиконання свого обов`язку щодо повідомлення страховика про ДТП підстав для стягнення страхового відшкодування в порядку регресу немає. Отже, ухвалюючи рішення про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу, суди повинні з`ясовувати чи було повідомлено страховика про ДТП, а в разі відсутності такого повідомлення - встановити з яких причин, чи можна вважати такі причини поважними та чи є документальне підтвердження цих причин. Проте господарські суди першої та апеляційної інстанцій не встановили дійсних обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору у справі, не дослідили повно і всебічно спірні правовідносини між сторонами, не надали вказаним правовідносинам належної правової оцінки, та дійшли передчасних та суперечливих висновків як про відмову в позові, так і про його задоволення.

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від 08.11.2017 (суддя Якименко М.М.) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 (колегія суддів у складі: Алданової С.О. – головуючого, Мартюк А.І., Зубець Л.П.) рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 19 234, 32 грн. відшкодування шкоди в порядку регресу.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, відповідач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

В обґрунтування своїх вимог заявник касаційної скарги посилається на те, що п.п. 33.1.4. п. 33.1. ст. 33 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено обов`язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами; водій транспортного засобу відповідача, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності. Сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. Тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов`язаннях, адже регресні зобов`язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків (аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 №6-284цс15). При цьому, за твердженням відповідача, страховик не був позбавлений в даному випадку перевірити обставини ДТП власними силами, а виплативши страхове відшкодування страховій компанії потерпілій у ДТП особі тим самим визнав факт настання страхового випадку.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.03.2018 відкрито провадження за касаційною скаргою, призначено її до розгляду в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 16.04.2018.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, який колегія суддів при розгляді касаційної скарги не бере до уваги, оскільки він поданий поза межами встановленого в ухвалі від 29.03.2018 строку.

Заслухавши доповідь головуючого судді Ткаченко Н.Г., переглянувши в касаційному порядку оскаржену постанову апеляційного, а також рішення місцевого господарських судів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" (страховиком) та Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (страхувальником) було укладено Поліс № АІ/6858871, яким застраховано автомобіль "Daewoo", д.н. НОМЕР_2 . Строк дії Поліса - з 14.02.2015 по 13.02.2016 включно.

З постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 20.08.2015 у справі №761/22119/15-п вбачається, що 07.07.2015 о 20:20 год., ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки "Daewoo", д.н. НОМЕР_2 , по вул. Печенізькій, 6 у м. Києві, під час руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечно, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем марки "Ford", д.н. НОМЕР_3 , у зв`язку з чим автомобілі отримали механічні пошкодження. Даною постановою суду ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення в розмірі 340 грн.

Внаслідок вказаної ДТП було пошкоджено автомобіль марки "Ford", д.н. НОМЕР_3 . Відповідно до наявного в матеріалах справи звіту про оцінку КТЗ № 02-16/07 від 16.07.2015, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП Куліш Л.В., вартість відновлювального ремонту автомобіля "Ford", д.н. НОМЕР_3 , складає 22 860, 48 грн.

Оскільки цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки "Ford", д.н. НОМЕР_3 , на момент вчинення зазначеної вище ДТП була застрахована за Договором добровільного комплексного страхування наземних транспортних засобів № 030202/4002/00000486 від 03.11.2014 у ПрАТ "Страхова компанія "Уніка", зазначеною страховою компанією було здійснено страхове відшкодування на користь потерпілої особи в розмірі 21 562 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 026611від 31.07.2015 на суму 21 562 грн.

У зв`язку зі зверненням страховика потерпілої особи – ПАТ "Страхова компанія "Уніка" до позивача з заявою № 16199 від 19.10.2015 (вих. № 6803) про виплату страхового відшкодування в сумі 21 562 грн., позивачем було визнано вищезазначену ДТП страховим випадком та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування, про що складено відповідний страховий акт № ОЦ/177/000/16/0725 від 19.02.2016.

На підставі страхового акта № ОЦ/177/000/16/0725 від 19.02.2016 позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 19 234, 32 грн. страховику потерпілої особи, що підтверджується наявним у справі платіжним дорученням № 53 від 19.02.2016.

Посилаючись на те, що відповідач не виконав своїх зобов`язань в частині повідомлення страховика про настання ДТП, яка стала підставою для здійснення страхового відшкодування, позивач звернувся листом від 29.09.2016 до відповідача з регресною вимогою, однак відповідач зазначену вимогу залишив без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виходив з того, що з матеріалів справи не вбачається, а позивачем не доведено наявності у нього права регресної вимоги до відповідача, підстав для застосування відповідних приписів ст.ст. 33, 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та покладення на відповідача, як страхувальника та винну у скоєнні ДТП особу, обов`язку з такого регресного відшкодування на користь страховика. При цьому судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивача відповідачем про настання страхового випадку та докази наявності документально підтверджених поважних причин такого неповідомлення. Однак, за висновком місцевого господарського суду, у разі наявності у страховика фактичної можливості щодо встановлення як самого факту настання страхового випадку, так і обставин останнього за допомогою інших джерел, якою він скористався, що в даному випадку підтверджується матеріалами справи, а також здійснення добровільного страхового відшкодування страховою компанією, зазначене свідчить про визнання позивачем страхового випадку та погодження з розміром збитків, та про відсутність умов для реалізації права позивача як страховика на звернення до суду з регресним позовом до відповідача як до особи, яка не повідомила страховій компанії про настання ДТП на підставі п.п. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33, п.п. "ґ" п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
Скасовуючи рішення місцевого господарського суду та постановляючи нове – про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що за змістом норм Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" в разі якщо страхувальник або водій забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, не повідомив у встановлені строки страховика про настання такої події, внаслідок чого в останнього виникли необгрунтовані виплати, то після виплати страхового відшкодування страховик має підстави для регресного позову до страхувальника. Разом з тим за наявності у страхувальника або водія документально підтверджених поважних причин невиконання свого обов`язку щодо повідомлення страховика про ДТП підстав для стягнення страхового відшкодування в порядку регресу немає. Таким чином, за будь-яких обставин, крім поважності причин пропуску такого строку, страховик може подати позов про відшкодування шкоди в порядку регресу до страхувальника чи водія забезпеченого ТЗ. В свою чергу апеляційний господарський суд визнав некоректним посилання на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 31.05.2017 у справі № 753/16740/15-ц, зазначивши, що у справі  № 910/39/17 обставини правовідносин сторін не є ідентичними обставинам, які мали місце у справі № 753/16740/15-ц.

Проте колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає висновки апеляційного господарського суду помилковими, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. 

Пунктом 2 ч. 1 ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

За приписами ст. 989 ЦК України та ст. 21 Закону України "Про страхування" страхувальник зобов`язаний, зокрема, вживати заходів щодо запобігання збиткам, завданим настанням страхового випадку, та їх зменшенню; повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором. Договором страхування можуть бути встановлені також інші обов`язки страхувальника.

Відповідно до п.п. "ґ" п.  38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників    наземних транспортних  засобів" (далі - Закону), у    редакції,    яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин,    страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у п.п. 33.1.2 п. 33.1 ст. 33 цього Закону. 
Відповідно до п.п. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов`язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП,    яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. 
В свою чергу місцевим господарським судом встановлено, а судом апеляційної інстанції не спростовано, що у даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами, водій транспортного засобу відповідача, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності. Сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. Тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов`язаннях, адже регресні зобов`язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків (аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 16.09.2015 № 6-284цс15 та від 22.03.2017 № 6-2011цс16).
При цьому колегія суддів касаційної інстанції вважає помилковим висновок апеляційного господарського суду про те, що за будь-яких обставин, крім поважності причин пропуску такого строку, страховик може подати позов про відшкодування шкоди в порядку регресу до страхувальника чи водія забезпеченого ТЗ. Як вже було зазначено та про що вказує сам суд апеляційної інстанції, такий обов`язок (з повідомлення у триденний строк страховика про ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати)) установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Таким чином, сам по собі факт неповідомлення в даному випадку відповідачем страховика про настання страхового випадку, за умови наявності у останнього фактичної можливості щодо встановлення як самого факту настання страхового випадку, так і обставин останнього за допомогою інших джерел, якою він скористався (як встановлено місцевим господарським судом), не свідчить про недосягнення такої мети у вигляді неможливості перевірки обставин ДТП власними силами, та про те, що відсутність повідомлення відповідача призвела до необґрунтованих виплат.
До того ж судами обох інстанцій не встановлено обставин, що відсутність відповідного повідомлення призвела до необґрунтованих виплат позивача. 
Крім цього, апеляційний господарський суд визнав помилковим посилання суду першої інстанції на те, що в даному випадку необхідно керуватися загальними положеннями про відшкодування збитків у позадоговірних зобов`язаннях, оскільки регресні зобов`язання входять до групи позадоговірних. За висновком суду апеляційної інстанції, відносини між страховиком та потерпілою особою дійсно є позадоговірними, в той час як відносини між позивачем/страховиком та страхувальником/водієм забезпеченого транспортного засобу є договірними. 

Однак з  даним твердженням не можна погодитись, з огляду на таке.
Факт завдання шкоди є підставою для виникнення деліктного зобов`язання, за яким винна особа повинна відшкодувати завдану шкоду потерпілій особі. При цьому одержання страхувальником повного відшкодування збитків від особи, яка їх завдала, припиняє деліктне зобов`язання, що тягне за собою припинення обов`язку страховика здійснити страхову виплату (п. 4 ч. 1 ст. 991 ЦК України), але не навпаки.
Виплата страховиком страхувальнику страхового відшкодування є обов`язком страховика за договором (ст. 988 ЦК України). Така виплата не припиняє деліктного зобов`язання і не може вважатися відшкодуванням шкоди потерпілому в цьому зобов`язанні, оскільки страховик у правовідносинах добровільного майнового страхування не є боржником у деліктному зобов`язанні. Тобто заподіювач шкоди залишається зобов`язаним відшкодувати завдану ним шкоду незалежно від того, чи звертався до нього з відповідною вимогою сам потерпілий, чи страховик після виплати потерпілому відшкодування за договором майнового страхування.
В свою чергу страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
За положеннями ч. 1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників    наземних транспортних  засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Таким чином, відшкодування завданої шкоди потерпілому, чи страховику потерпілого, який здійснив виплату потерпілому за договором майнового страхування, страховиком особи, з вини якої завдано таку шкоду, припиняє деліктне зобов`язання (частково або повністю, в залежності від того, чи перевищує сума завданої шкоди межі страхових сум, зазначених у страховому полісі).
В свою чергу, у передбачених законом випадках, до страховика особи, яка заподіяла шкоду, переходить право регресної вимоги до заподіювача шкоди. Одним з таких випадків є неповідомлення страхувальником протягом трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, страховика про настання такої ДТП. При цьому обов`язок з такого повідомлення встановлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.
Так регрес – це право відповідальної особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким відповідальна особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим і виникло нове - пов`язане саме з регресною вимогою.
Таким чином, у тому випадку, якщо у страховика була відсутня можливість перевірити обставини ДТП власними силами, що призвело до необґрунтованих виплат у випадку неповідомлення останнього страхувальником, між страхувальником та страховиком виникає нове правовідношення – з відшкодування завданих таким неповідомленням необґрунтованих виплат, яке є позадоговірним, і питання щодо відшкодування таких витрат повинно вирішуватись з урахуванням загальних положеннь про відшкодування збитків у позадоговірних зобов`язаннях,.
Разом з тим, як вже було зазначено, сам по собі факт неповідомлення в даному випадку відповідачем страховика про настання страхового випадку, за умови наявності у останнього фактичної можливості щодо встановлення як самого факту настання страхового випадку, так і обставин останнього за допомогою інших джерел, якою він скористався, не свідчить про недосягнення такої мети у вигляді неможливості перевірки обставин ДТП власними силами, та про те, що відсутність повідомлення відповідача призвела до необґрунтованих виплат.
З огляду на викладене у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення п.п. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33, п.п. "ґ" п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", що призвело до неправильного вирішення спору.
Враховуючи викладене та встановлені судами обох інстанцій обставини справи, а також приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, відповідно до яких суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, з огляду на положення ч. 1 ст. 312 ГПК України  колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що постанова Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 у даній справі підлягає скасуванню, а рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2017 – залишенню в силі як таке, що прийняте відповідно до фактичних обставин та з правильним застосуванням норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 240, 300, 301, 308, 312, 314, 315 ГПК України, Суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 у справі             №  910/39/17 скасувати.

Рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2017 у справі № 910/39/17 залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя                                                                                        Ткаченко Н.Г.   

Судді:                                                                                                                  Білоус В.В.

                                                                                                                            Жуков С.В.