П О С Т А Н О В А 

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 червня 2018 року
 
м. Київ
 
Справа № 800/543/17
 
Провадження № 11-414асі18
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
 
головуючого судді Князєва В. С.,
судді-доповідача Саприкіної І. В.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
 
за участю: 
секретаря судового засідання - Гімарі Н. В.,
позивачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
представника Верховної Ради України - Шумар В. Ю.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (Желтобрюх І. Л., Бевзенка В. М., Білоуса О. В.) від 15 березня 2018 року у справі № 800/543/17 за адміністративним позовом ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_6, ОСОБА_16, ОСОБА_4, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_3 до Верховної Ради України                 (далі - ВРУ) про визнання бездіяльності протиправною, 
УСТАНОВИЛА:
У лютому 2016 року ОСОБА_24, ОСОБА_14, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_17, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_18, ОСОБА_4, ОСОБА_19, ОСОБА_3, ОСОБА_20, ОСОБА_42, ОСОБА_21, ОСОБА_43, ОСОБА_5, ОСОБА_44, ОСОБА_13, ОСОБА_45, ОСОБА_22, ОСОБА_46, ОСОБА_47, ОСОБА_15, ОСОБА_48, ОСОБА_49, ОСОБА_6, ОСОБА_50, ОСОБА_16, ОСОБА_51, ОСОБА_52, ОСОБА_53, ОСОБА_54, ОСОБА_55, ОСОБА_11, ОСОБА_56, ОСОБА_57, ОСОБА_58, ОСОБА_59, ОСОБА_60, ОСОБА_61, ОСОБА_62, ОСОБА_63, ОСОБА_64, ОСОБА_65, ОСОБА_66, ОСОБА_67, ОСОБА_68, ОСОБА_69, ОСОБА_70, ОСОБА_71, ОСОБА_72, ОСОБА_73, ОСОБА_74, ОСОБА_23, ОСОБА_75, ОСОБА_76, ОСОБА_77, ОСОБА_78 звернулися до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до ВРУ, Фонду державного майна України, третя особа - територіальна громада в особі Київської міської ради, про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.
Окружний адміністративний суд м. Києва ухвалою від 05 квітня 2017 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 22 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), передав цю адміністративну справу Вищому адміністративному суду України як суду, до підсудності якого Кодексом віднесено розгляд цієї справи.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 01 грудня 2017 року прийняв справу до провадження. 
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким КАС України викладено в новій редакції. 
На підставі підп. 5 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
З огляду на викладене вище, адміністративну справу № 800/543/17 передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. 
30 січня 2018 року ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_6, ОСОБА_16, ОСОБА_4, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23 подали уточнений адміністративний позов, у якому просили визнати протиправною бездіяльність ВРУ, яка полягає в непередачі гуртожитку по АДРЕСА_1 на баланс територіальної громади м. Києва, і це, на думку позивачів, порушує житлові права мешканців гуртожитку, які закріплені ст. 47 Конституції України, Житловому кодексі УРСР та Законі України від 04 вересня 2008 року № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі - Закон № 500-VI).
Відповідач у суді першої інстанції заявив клопотання про закриття провадження у справі, яке мотивував тим, що хоча ВРУ і є суб'єктом владних повноважень, цей спір має приватноправовий характер, а тому не може бути вирішений у порядку адміністративного судочинства.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 15 березня 2018 року закрив провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), оскільки позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, при цьому керувався тим, що у спірних правовідносинах Верховна Рада України не реалізує владних повноважень, обумовлених її правовим (конституційним) статусом, а виступає балансоутримувачем спірного майна, тому зазначений позов належить розглядати в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України. 
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_3 звернулася до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 березня 2018 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржниця зазначила, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та невірно застосував норми права, оскільки предметом спору є прийняття управлінського рішення щодо державного майна, яке знаходиться у віданні ВРУ, і передачі цього майна (гуртожитку) у власність територіальної громади відповідно до Закону № 500-VI та державної програми на виконання цього Закону, а тому висновок про неналежність спору до юрисдикції адміністративних судів, є помилковим.
У судовому засіданні ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з викладених у ній мотивів. 
Представник ВРУ в судовому засіданні заперечив проти вимог скаржниці і зазначив, що ухвалу суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права. Позицію, викладену у відзиві на апеляційну скаргу, підтримував у повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані на противагу їм аргументи ВРУ, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду встановила таке.
11 листопада 2015 року позивачі відповідно до Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» через голову Всеукраїнської громадської організації «Народний антикорупційний нагляд» направили до Голови ВРУ ОСОБА_79 інформаційний запит про порядок та підстави непередачі гуртожитку на АДРЕСА_1
ВРУ листом від 10 грудня 2015 року № 15/23-1851 повідомила позивачів, що спірна будівля гуртожитку перебуває на балансі управління житловими будинками управління справами апарату ВРУ.
Вважаючи протиправною бездіяльність ВРУ щодо непередачі гуртожитку відповідно до вимог Закону № 500-VI на баланс територіальної громади Київської міської ради, позивачі звернулися до суду із цим адміністративним позовом.
Ураховуючи викладене, ВеликаПалата Верховного Суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій чи хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг. 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.
Тобто, можливість оскарження в адміністративному порядку будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень обмежена випадками, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до ч. 4 ст. 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи, зокрема, щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРУ. 
Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРУ (…) визначено в ст. 266 КАС України. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо законності дій чи бездіяльності ВРУ (…) (п. 2 ч. 1 цієї статті) під час здійснення нею владних управлінських функцій.
Згідно із п. 2 ч. 4 ст. 266 КАС України Верховний Суд за наслідками розгляду справи може, зокрема, визнати дії чи бездіяльність ВРУ (…) протиправними, зобов'язати ВРУ (…) вчинити певні дії.
Водночас, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - їх дії або бездіяльність. 
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели дії суб'єктів владних повноважень.
Мотивуючи свої вимоги, позивачі зазначають, що вони п'ять років постійно проживають на законних підставах у гуртожитку на АДРЕСА_2. Цей гуртожиток є об'єктом державної власності в особі ВРУ.
Як убачається з матеріалів справи, й неодноразово наголошують позивачі, непередача згаданої вище будівлі гуртожитку на баланс територіальної громади в особі Київської міської ради може позбавити їх можливості реалізувати своє право на житло відповідно до ст. 4, 5 Закону № 500-VI шляхом приватизації приміщень у гуртожитку, який перебуває на балансі ВРУ.
Тобто, в межах цієї справи позивачі оскаржують бездіяльність ВРУ, як власника та розпорядника спірного гуртожитку, що свідчить про наявність між сторонами саме житлового (цивільного) спору, незалежно від участі у справі відповідача, як суб'єкта владних повноважень.
Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального Кодексу України                                  (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Приписи ч. 1 ст. 19 ЦПК України прямо встановлюють правило про захист у порядку цивільного судочинства справ, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади (…).
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року закріплено право людини на житло.
У ст.47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 345 Цивільного кодексу України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною і відсилає до спеціального законодавства, яке регулюється зокрема, Законом №500-VI, Законом України від 19 червня 1992 року №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» та ін. 
Таким чином, спір у цій справі пов'язаний з реалізацією житлових прав громадян, зокрема прав на користування жилими приміщеннями і їх приватизацію, тобто стосується захисту цивільних прав. Відповідач у таких відносинах владних управлінських функцій щодо позивачів не здійснює, а є особою, яка представляє власника майна житлового фонду і, на думку позивачів, порушує гарантоване їм ст. 47 Конституції України право на житло. 
Саме таку правову позицію в цих правовідносинах висловлено в постанові Верховного Суду України від 21 березня 2017 року № П/800/358/16, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступати від цих висновків.
Враховуючи викладене, ВеликаПалата Верховного Суду встановила, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вирішив справу з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладені у судовому рішенні висновки, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, відповідно до вимог ст. 316 КАС України. 
Ураховуючи наведене та керуючись статтями 242, 243, 250, 266, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_6, ОСОБА_16, ОСОБА_4, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_3 до Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною - залишити без задоволення.
Ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 березня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя     Суддя-доповідач | | | В.С. Князєв      І.В. Саприкіна
Судді: | | |
| Н.О. Антонюк   С.В. Бакуліна   В.В. Британчук   Д.А. Гудима   В.І. Данішевська   О.С. Золотніков    О.Р. Кібенко   Л.М. Лобойко | | Н.П. Лященко   О.Б. Прокопенко   Л.І. Рогач   О.М. Ситнік   О.С. Ткачук   В.Ю. Уркевич   О.Г. Яновська