Постанова
Іменем України
 
26 червня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 758/2246/15-ц
провадження № 61-4580 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач | - | ОСОБА_6,
відповідач | - | Товариство з обмеженою відповідальністю «Оптек»,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду м. Києва у складі суддів: Панченка М. М., Ратнікової В. М., Борисової О. В., від 01 грудня 2016 року.
 
Встановив:
 
У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптек» (далі - ТОВ «Оптек») про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та виплат по тимчасовій непрацездатності, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
 
Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтувала тим, що з 2005 року вона перебувала з відповідачем у трудових відносинах. В період її перебування на лікарняному (з 15 по 19 лютого 2010 року) наказом ТОВ «Оптек» від 18 лютого 2010 року вона була звільнена з роботи. Зазначила, що 22 лютого 2010 року вона шляхом надіслання поштової кореспонденції сама звернулась до відповідача із заявою про звільнення її з роботи за власним бажанням за статтею 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Своє звільнення позивач вважає незаконним, крім того, при звільненні ОСОБА_6 не було виплачено усіх необхідних сум, а також відповідачем неправомірно було зменшено позивачеві посадовий оклад, і це призвело до звернення до суду з цим позовом.
 
На підставі наведеного ОСОБА_6 просила суд поновити її на посаді головного бухгалтера ТОВ «Оптек», стягнути з відповідача на її користь: заборгованість по заробітній платі за період з 01 по 22 лютого 2010 року в розмірі 5 404 грн; компенсацію за невикористану відпустку за 51 день у розмірі 36 414 грн 51 коп.; зобов'язати позивача оплатити тимчасову непрацездатність за період з 15 по 19 лютого 2010 року в розмірі 5 781 грн 50 коп.; стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 лютого 2010 року по 23 березня 2015 року в сумі 2 435 938 грн 80 коп.; стягнути з відповідача 60 000 грн, як недоплати за незаконне зменшення в односторонньому порядку (у бік погіршення) її посадового окладу в період з 01 квітня 2009 року по день звільнення - 22 лютого 2010 року, послалась на те, що затверджуючи новий штатний розпис з 01 квітня 2009 року, згідно якого її місячний оклад був зменшений з 21 000 грн до 15 000 грн, адміністрація ТОВ «Оптек» не попередила її про зміну істотних умов праці за два місяці, як того вимагає стаття 32 КЗпП України; просила стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10 000 грн.
 
В доповненнях до позовної заяви від 17 червня 2015 року та від 29 липня 2015 року позивач збільшила позовні вимоги і, в остаточному варіанті, просила суд стягнути з відповідача на свою користь кошти у загальній сумі 2 695 618 грн 72 коп., з урахуванням збільшення терміну затримки розрахунку.
 
Відповідачем у справі заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог цього позову.
 
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Оптек», на користь ОСОБА_6 заборгованість із заробітної плати, компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, суму оплати днів тимчасової непрацездатності, суму недоплати через зменшення посадового окладу в загальному розмірі 2 695 618 грн 72 коп. Стягнуто з ТОВ «Оптек» на користь Держави судовий збір в розмірі 3 654 грн. Допущено до негайного виконання судове рішення в частині стягнення заборгованості із заробітної плати в розмірі 5 440 грн 50 коп. та суми недоплати через зменшення посадового окладу в розмірі 60 000 грн, в межах платежу за один місяць.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено підстави та вимоги позову в задоволеній судом їх частині.
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року скасовано і ухвалено у справі нове рішення суду про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з ТОВ «Опек» на користь ОСОБА_6 компенсацію за невикористану відпустку в сумі 24 196 грн 67 коп. та компенсацію у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю у сумі 5 781 грн 50 коп., а всього стягнуто 29 978 грн 17 коп. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Опек» в дохід Держави судовий збір в сумі 299 грн 78 коп.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції не мотивував своїх висновків про необхідність відмови в позові в частині визнання незаконним наказу про звільнення і поновлення позивача на роботі. Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_6 було звільнено незаконно, однак суд в позові у цій частині вважав за необхідне відмовити з підстав, передбачених статтею 233 КЗпП України, а саме через пропуск ОСОБА_6 місячного строку з дня вручення наказу про звільнення.
Апеляційний суд вважав за необхідне задовольнити позов лише в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку у сумі 24 196 грн 67 коп. та компенсації у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю у сумі 5 781 грн 50 коп. з посиланням на пропуск позивачем строку позовної давності за частиною вимог позову про стягнення грошових коштів і безпідставністю позову в іншій його частині.
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року і залишити в силі рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року.
 
Касаційна скарга ОСОБА_6, враховуючи доповнення до неї, обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції: 
- помилково відмовив у задоволенні вимог позивача щодо стягнення суми недоплати через зменшення посадового окладу позивача у бік погіршення з квітня 2009 року по січень 2010 року в розмірі 60 000 грн, оскільки суд неправильно застосував норми статей 32, 103 КЗпП України, статтю 29 Закону України «Про оплату праці» (далі - ЗУ «Про оплату праці»); 
- помилково відмовив у задоволенні вимог позивача щодо стягнення суми недоплати заробітної плати за лютий 2010 року в розмірі 5 404 грн 50 коп. з урахуванням посадового окладу позивача в розмірі 21 000 грн, а не 15 000 грн, як помилково вважав апеляційний суд;
- апеляційний суд встановив факт затримки розрахунку по заробітній платі позивача (вирішив стягнути компенсацію за невикористану відпустку в неоспорюваному відповідачем розмірі) при звільненні на поточний час (дату судового рішення) і при цьому помилково відмовив у задоволенні вимог щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в розмірі 2 588 018 грн 20 коп., чим порушив вимоги статей 116, 117 КЗпП України;
- суд безпідставно встановив, що позивачеві про її звільнення було відомо в 2010 році, у той час, коли ОСОБА_6 про ці обставини дізналася під час розгляду іншої цивільної справи між сторонами спору;
- помилково надав оцінку законності звільнення позивача, у той час, коли ці обставини не були предметом апеляційного оскарження;
- апеляційний суд безпідставно скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, чим порушив вимоги ЦПК України.
Інші посилання касаційної скарги стосуються необхідності оцінки/переоцінки зібраних у справі доказів.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року крім іншого відкрито касаційне провадження у справі, надано сторонам у справі строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.
 
У запереченні на касаційну скаргу та письмових поясненнях, поданих в лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Оптек» просить залишити без змін рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року, а касаційну скаргу без задоволення.
 
Заперечення на касаційну скаргу і письмові пояснення ТОВ «Оптек» мотивує тим, що між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір від 25 липня 2005 року, за яким позивача було прийнято на посаду головного бухгалтера. 18 лютого 2010 року ОСОБА_6 було звільнено з посади головного бухгалтера в порядку частини третьої статті 40 КЗпП України, за систематичне порушення трудової дисципліни, про що було видано наказ № 10-к-2010 від 18 лютого 2010 року. Підстава звільнення та дата звільнення позивачем в апеляційній інстанції не оспорювалась і в касаційній скарзі не заперечується, а ОСОБА_6 фактично оспорює лише суму стягнення. Між сторонами існували декілька судових спорів, стосовно позивача була порушена кримінальна справа, тощо, і апеляційний суд повно і об'єктивно встановив обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Положеннями статті 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
31 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
При розгляді справи апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_6 з 25 липня 2005 року була працевлаштована на посаді головного бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Карл Цейс» (далі - ТОВ «Карл Цейс»), яке з 20 березня 2009 року реорганізовано у ТОВ «Оптек» (т. 1, а. с. 31).
Відповідно до наказу № 23-к-2009 від 28 квітня 2009 року позивач у ТОВ «Оптек» призначена на тій же посаді - головного бухгалтера, з 28 квітня 2009 року з окладом, відповідно до штатного розпису (т. 1, а. с. 13).
 
Відповідно до копії трудової книжки позивача, відомості про її роботу у відповідача містяться лише щодо призначення її на посаді головного бухгалтера ТОВ «Карл Цейс» та запис про прийняття рішенням загальних зборів ТОВ «Карл Цейс» про перейменування цього товариства у ТОВ «Оптек», оскільки трудова книжка позивача під час роботи у відповідача зберігалася у неї і при звільненні з підприємства - вона свою трудову книжку забрала з собою.
 
18 лютого 2010 року адміністрацією ТОВ «Оптек» видано наказ за                   № 10-к-2010 про звільнення позивача з роботи за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України (звільнення за ініціативою адміністрації в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення).
 
Апеляційний суд встановив, що відповідач не навів суду доказів того, що до позивача попередньо застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, і тому апеляційний суд визнав звільнення незаконним та застосував правові механізми, передбачені статтею 256 ЦК України, статтею 233 КЗпП України, як підставу відмови у позові в цій частині.
 
Посилання касаційної скарги, що законність висновків суду першої інстанції про відмову в позові в цій частині не були об'єктом апеляційного оскарження не заслуговують на увагу, оскільки за правилами частини третьої статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги у разі очевидного порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, і апеляційний суд такі недоліки обґрунтовано усунув.
 
Висновки апеляційного суду про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 5 404 грн за період роботи з 01 по 18 лютого 2010 року та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в позові ґрунтуються на тому, що між сторонами уже існував спір з цього приводу і за судовим наказом Подільського районного суду м. Києва від 26 грудня 2014 року, який набрав законної сили і не оскаржений позивачем, з ТОВ «Оптек» на користь позивача було стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з 01 по 18 лютого 2010 року в сумі 6 145 грн 50 коп. і такий судовий наказ виконано. Повторне вирішення в судовому порядку питання щодо стягнення відповідної заборгованості чинним законодавством не передбачено.
 
Такі висновки апеляційного суду є обґрунтованими і жодним чином не спростовуються доводами касаційної скарги.
 
При вирішенні спору в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 60 000 грн недоплати за незаконне зменшення в односторонньому порядку (у бік погіршення) посадового окладу позивача в період з 01 квітня 2009 року по день звільнення, апеляційний суд керувався тим, що про ці обставини ОСОБА_6 як головному бухгалтеру підприємства було відомо ще у квітні 2009 року, однак з позовом до суду про поновлення її відповідних трудових прав у частині зміни роботодавцем істотних умов праці вона звернулася лише у лютому 2015 року, тобто з пропуском тримісячного строку позовної давності на звернення до суду з цими вимогами, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, і це є підставою для відмови в позові через відповідне клопотання відповідача у справі.
 
Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми статей 32, 103 КЗпП України, статтю 29 Закону України «Про оплату праці» при вирішенні спору у цій частині не заслуговують на увагу, оскільки цими нормами праці врегульовано питання про: переведення на іншу робот, зміну істотних умов праці; повідомлення працівників про запровадження нових або зміну діючих умов оплати праці; повідомлення працівників про умови оплати праці, відповідно, а суд апеляційної інстанції відмовив у позові в цій частині не по суті вимог позивача, а за спливом пропущеного строку позовної давності, про що просив відповідач у справі.
 
Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
 
За правилами статті 116 КЗпП України власник підприємства, або уповноважений ним орган зобов'язані провести зі звільненим працівником повний розрахунок в день звільнення. А якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
 
Апеляційним судом встановлено, що на день звільнення позивача ОСОБА_6 з роботи 18 лютого 2010 року, відповідачем ТОВ «Оптек» не було виплачено їй заборгованість по листку непрацездатності у сумі 5 781,50 коп., а також компенсацію за 51 день невикористаної відпустки у сумі 24 196 грн 67 коп. Позивач ОСОБА_6 в день її звільнення з роботи перебувала на підприємстві і їй було пред'явлено для ознайомлення наказ про звільнення з роботи, про що свідчить Акт «Про відмову дати пояснення та прийняти наказ про звільнення» від 18 лютого 2010 року. Встановлено, що ОСОБА_6 відмовилась ознайомлюватись з наказом про звільнення та не виявила ініціативи отримувати повний розрахунок, а тому, в силу статті 116 КЗпП України, підприємство повинно було їй виплатити заборгованість по лікарняному та по компенсації за невикористану відпустку не пізніше наступного дня після пред'явлення вимоги про розрахунок. Між тим, позивач не навела суду доказів того, що вона після 18 лютого 2010 року зверталась до відповідача з вимогами про повний розрахунок, у зв'язку з чим, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновків про відсутність вини відповідача у невиплаті позивачеві заборгованих сум на день її звільнення з роботи. Як наслідок, апеляційний суд відмовив у позові в цій частині. 
 
Посилання касаційної скарги на неправильне застосування апеляційним судом положень статей 116, 117 КЗпП України при вирішенні спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в розмірі 2 588 018 грн 20 коп. є безпідставними, оскільки саме цими нормами права апеляційний суд і керувався та дійшов обґрунтованих висновків, що вина відповідача у невиплаті позивачеві відповідних коштів відсутня і ним не порушено вимоги статті 116 КЗпП України в частині обов'язку по виплаті відповідних сум не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
 
Питання щодо розподілу судових витрат є похідним та вирішено апеляційним судом з урахуванням вимог статті 88 ЦПК України 2004 року.
 
Інші посилання касаційної скарги на законність та обґрунтованість висновків апеляційного суду про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_6 не впливають.
 
Оскільки посилання касаційної скарги та наявні у матеріалах справи документи не спростовують законних і обґрунтованих висновків суду апеляційної інстанції про доведеність і обґрунтованість позову лише в частині вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку в сумі 24 196 грн 67 коп. та компенсації у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю у сумі 5 781 грн 50 коп., то суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а оспорюване судове рішення без змін як це передбачено статтею 410 ЦПК України.
 
Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Судовий збір за розгляд справи судом касаційної інстанції не сплачувався і тому розподілові не підлягає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, 
 
Постановив:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                                       В. С. Висоцька 

                                                                                                                      А.О. Лесько 

                                                                                                                      В.В. Пророк

                                                                                                                      І.М. Фаловська

                                                                                                                      С.П. Штелик