Постанова
Іменем України 
 
13 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 369/6723/15-ц
провадження № 61-21656св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2016 року у складі судді Дубас Т. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 січня 2017 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Іванової І. В., Гуля В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_8 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення.
 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить житловий будинок з будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1
 
30 вересня 2008 позивач передав в оренду ТОВ «Агровиробничий комбінат» житловий будинок строком з 01 жовтня 2008 року по 30 серпня 2009 року.
 
Орендар ТОВ «Агровиробничий комбінат» на умовах суборенди передав даний житловий будинок відповідачу ОСОБА_5 У договорі суборенди зазначені члени сім'ї ОСОБА_5, а саме: ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_8, строк суборенди з 01 жовтня 2008 року по 30 серпня 2009 року.
 
Відповідачі після 30 серпня 2009 року продовжили безпідставно проживати у належному позивачу житловому приміщенні, на попередження про виселення не відреагували.
 
З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просив суд усунути перешкоди у здійсненні ним права власності на майно, що складається з житлового будинку з будівлями та спорудами, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення з нього ОСОБА_5, членів її сім'ї: ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8 без надання іншого жилого приміщення.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 січня 2017 року, позов задоволено.
 
Усунено перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 права власності на майно, що складається з житлового будинку з будівлями та спорудами, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8 з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 без надання їм іншого жилого приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
У березні 2017 року ОСОБА_5 подала до суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
 
Касаційна скарга мотивована, тим, що вона вселилась у квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордеру і відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі, а тому їх вселення не було самовільним.
 
Крім того, зазначає, що право користування, володіння чи розпорядження позивача своїм майном не порушено.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній вище справі та витребувано її із суду першої інстанції.
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 369/6723/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги з наступних підстав.
 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачі проживають у спірному житловому приміщенні, яке належить позивачу на праві власності, без відповідної правової підстави, а тому підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.
 
Суд установив, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 2006 року на праві власності належить житловий будинок з будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. 
 
30 вересня 2008 року між позивачем, як орендодавцем, та ТОВ «Агровиробничий комбінат», як орендарем, укладено договір оренди житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, строком з 01 жовтня 2008 по 30 серпня 2009 року. 
 
01 жовтня 2008 року між ТОВ «Агровиробничий комбінат» та ОСОБА_5 укладено договір суборенди житлового будинку, згідно умов якого суборендодавець передає, а суборендар приймає в суборенду для тимчасового проживання 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, строком з 01 жовтня 2008 року по 30 серпня 2009 року. 
 
Згідно з пунктом 1 договору з суборендарем будуть проживати: ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_8
 
Після закінчення строку дії указаного договору оренди житлового будинку та відповідно, договору суборенди відповідачі продовжують проживати у спірному житловому приміщенні без будь-яких правових підстав.
 
Згідно з частиною першою статті 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.
 
Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму житла (частина третя статті 823 ЦК України).
 
Згідно частини першої статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
 
Власник житлового будинку, квартири, згідно частини першої статті 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
 
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
 
02 вересня 2015 року ОСОБА_4 направив на адресу відповідачів попередження у якому зазначав про відсутність правових підстав для їх проживання в указаному житловому будинку та просив усунути перешкоди у здійсненні ним права власності, шляхом виселення останніх до 09 вересня 2015 року.
 
Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про виселення відповідачів, оскільки останні без належних на те підстав проживають в будинку, що належить на праві власності позивачу, тим самим обмежують його права визначені законодавством України.
 
Помилкове посилання суду на статтю 116 ЖК Української РСР не впливає на правильність оскаржених судових рішень.
 
Доводи касаційної скарги, що відповідач вселилась у житловий будинок на підставі ордеру не знайшли свого підтвердження.
 
Доказів того, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки на якій розташовано указаний житловий будинок матеріали справи не містять. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно з яким їй належить 0,12 га земельної ділянки розташованої на АДРЕСА_1 зазначену обставину не підтверджує, оскільки у ньому не зазначено конкретного місцезнаходження цієї земельної ділянки. 
 
Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 січня 2017 року залишити без змін.
 
Відповідно до частини третьої стаття 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 січня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                            В. І. Журавель
 
Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                      В.І. Крат