Постанова
Іменем України
 
06 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 175/5564/14-ц                                                                                                                                                                                                                                            
 
провадження № 61-9303св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,             
 
учасники справи:
позивач  -  ОСОБА_3 
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5, 
відповідач - ОСОБА_6, 
третя особа - Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В., 
встановив:
У грудні 2014 року ОСОБА_3 о. та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом, у якому просили:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, сторонами якого зазначені: ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (продавці) та ОСОБА_5 (покупець), посвідчений 28 вересня 1993 року державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Черненко І. М.; 
- визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 право власності за кожним на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1; 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки НОМЕР_1, площею 0,08 га, та садового будинку в садівничому товаристві «Меліоратор», яке розташоване на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, укладений                        28 вересня 1993 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
Свої вимоги обґрунтовували тим, що їм та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1 по 1/3 частини кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 вересня 1993 року.
У зазначеній вище квартирі ОСОБА_3 проживає та зареєстрований із 06 травня 1991 року й до теперішнього часу, сплачує комунальні платежі.
У 1997 році між ним та ОСОБА_6 був розірваний шлюб й остання виписалася зі спірної квартири та разом із донькою ОСОБА_4  переїхала проживати у АДРЕСА_2.
У грудні 2014 року їм стало відомо, що колишня дружина у 1993 році, тобто через три дні після її приватизації, без його (ОСОБА_3) згоди продала  квартиру ОСОБА_5
ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири не укладав, не підписував, згоди на відчуження майна його дочки, яка на момент укладення оспорюваного правочину була неповнолітньою, не надавав, тому вважав договір недійсним відповідно до статті 48 ЦК Української РСР.
Крім того, належні їх сім'ї земельну ділянку НОМЕР_1, площею 0,08 га, та садовий будинок у АДРЕСА_5 його колишня дружина без його (ОСОБА_3) також без їх відома ще у 1993 році переоформила на відповідача.
Посилаючись на наведені вище обставини, просив позов задовольнити. 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2015 року позов задоволено частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 у місті Дніпропетровську, укладений між                         ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та                      ОСОБА_5, посвідчений 28 вересня 1993 року державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Черненко І. М. та зареєстрований в комунальному підприємстві «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 07 грудня 1994 року. 
Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_6 та  ОСОБА_4                  за кожним право власності по 1/3 частині квартири АДРЕСА_1 загальною площею 39,8 кв. м та житловою площею 26,4 кв. м.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року розподілено судові витрати між сторонами. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 спірний договір купівлі-продажу квартири не підписував та не надавав дозволу своїй дружині ОСОБА_6 на його укладання.
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 червня                2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року скасовано.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового апеляційного розгляду рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2015 року скасовано в частині задоволення позовних вимог та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3, задоволено частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 укладений між                          ОСОБА_3, ОСОБА_6, в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, та ОСОБА_8, посвідчений                 28 вересня 1993 року державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Черненко І. М. за № 3-10388, зареєстрований в комунальному підприємстві «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 07 грудня 1994 року за реєстровим номером 56, в частині продажу 1/3 частини цієї квартири ОСОБА_6
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року змінено.
Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 судові витрати по 121,80 грн із кожного.
Апеляційний суд, установивши, що квартира приватизована в рівних частках на 3 осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, а також те, що позивач не підписував договір купівлі-продажу квартири й до цього часу проживає у ній та сплачує комунальні послуги, визнав договір купівлі-продажу 1/3 частки квартири, належної позивачу, недійсною.
У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема статей 14, 48, 113, 114, 115, 224, 225, 228 ЦК Української РСР, пункту 35 Глави 1 «Посвідчення угод» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, статті 145 КпШС України, та порушення норм процесуального права, а саме: статей 57, 58, 59, 64, 212, 213, 301, 316 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків про те, що оскільки ОСОБА_3 не підписував оспорюваний правочин, то це свідчить про його недійсність лише в частині 1/3 частини спірної квартири.
Інші учасники справи судове рішення не оскаржують.
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 175/5564/14-ц передано до Касаційного цивільного суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 вересня 1993 року ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності кожному належало по 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 39,8 кв. м та житловою площею                    26,4 кв. м.
Із 06 травня 1991 року ОСОБА_3 зареєстрований та проживає у вищевказаній квартирі до теперішнього часу і сплачує комунальні послуги.
Рішенням органу опіки та піклування від 17 вересня 1993 року                        ОСОБА_3 та ОСОБА_9 дозволено продаж приватизованої квартири АДРЕСА_4 при наявності неповнолітньої доньки ОСОБА_4
Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 28 вересня 1993 року, укладеним між ОСОБА_3, ОСОБА_6, що діє в своїх інтересах і як законний представник неповнолітньої ОСОБА_4, та ОСОБА_5, останній набув право власності на спірну квартиру. Правочин підписаний трьома учасниками договору: ОСОБА_3, ОСОБА_6, що діє за себе і як законний представник неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та                   ОСОБА_5
За результатами судової почеркознавчої експертизи від 02 вересня                     2016 року встановлено, що підпис або будь-який рукописний запис від імені ОСОБА_3 в договорі купівлі-продажу від 28 вересня 1993 року, що посвідчений державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної контори Черненко І. М., відсутній.
Підпис, розміщений в загальній графі «Підписи» та в конкретній графі «1.Продавці» договору купівлі-продажу від 28 вересня 1993 року, що посвідчений державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної контори Черненко І. М., вірогідніше за все виконаний ОСОБА_6
В категоричній формі вирішити це питання не вдалося за можливе в зв'язку з недостатньою кількістю наданих зразків почерку та підпису                   ОСОБА_6 Рукописний запис прізвища «ОСОБА_12» в цій графі - виконаний ОСОБА_6
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 не заперечувала проти підписання нею спірного договору за                           ОСОБА_3.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просив визнати спірний договір купівлі-продажу квартири недійсним з підстав, передбачених статтю 48 ЦК УРСР (чинного на час укладення оскаржуваного договору).
Відповідно до частини першої статті 48 ЦК УРСР (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.
За правилами статті 48 ЦК України угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.
Стаття 48 ЦК України застосовується у разі порушення встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК України).
Статтями 60, 78, 128, 145 КпШС України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що обов'язком батьків визначено захист прав та інтересів їх неповнолітніх дітей. Якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. Завданням опіки і піклування є, зокрема, захист особистих і майнових прав та інтересів неповнолітніх дітей. Опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових.
Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
Судом установлено, що передбачена законом згода органу опіки та піклування надана рішенням виконкому Індустріальної районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська від 17 вересня 1993 року, виконком розглянув заяву та документи подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_6, яким дозволено продаж приватизованої квартири АДРЕСА_4 за наявності неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Це рішення ніким не оспорене і не скасоване.
Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), встановивши, що ОСОБА_3 не підписував договір купівлі-продажу від 28 вересня 1993 року, дійшов обґрунтованого висновку  про його недійсність в частині продажу ним 1/3 частини спірної квартири ОСОБА_5 та про наявність підстав для захисту прав                                 ОСОБА_3.
Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.
Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Виходячи з принципу мирного володіння майном та з огляду на відсутність заперечень двох інших співвласників квартири та набувача, апеляційним судом під час вирішення спору дотримано баланс інтересів усіх учасників правовідносин та відновлено їх паво на мирне володіння майном, що не заважає позивачу виділити свою частку, або визначити порядок користування спірною квартирою, або іншим шляхом захистити порушене право.
Доводи скарги ОСОБА_3 про те, що під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири були порушені права неповнолітньої доньки, колегія суддів відхиляє, оскільки передбачена законом згода органу опіки та піклування була надана рішенням виконкому Індустріальної районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська від 17 вересня 1993 року, дозволено продаж квартири АДРЕСА_1                     у місті Дніпропетровську за наявності неповнолітньої дитини                ОСОБА_4
Крім того, позивач не повноважний виступати в інтересах своєї доньки ОСОБА_4, яка на цей час є повнолітньою та рішення суду не оскаржує.
З огляду на вищезазначене доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків апеляційного суду, який відповідно до статті 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, оцінив докази у їх сукупності ухвалив законне й обґрунтоване  рішення.
Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів      у справі, що, відповідно, до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня                    2016 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.
Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд                   у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
постановив:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня                    2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | Н. О. Антоненко     В. І. Журавель
| В. М. Коротун
| В. І. Крат