ПОСТАНОВА
Іменем України

13 червня 2018 року 
Київ
справа №803/864/17
адміністративне провадження №К/9901/22920/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді - Білоуса О.В.,  
суддів - Данилевич Н.А., Желтобрюх І.Л., 

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року (головуючий суддя - Кушнерик   М.П., судді - Мікула О.І., Курилець   А.Р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Волинської області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо  предмету спору на стороні відповідача - Державна казначейська служба України про визнання відмови неправомірною, визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Господарського суду Волинської області, Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України), в якому просив:

- визнати неправомірною відмову Господарського суду Волинської області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги у зв'язку з виходом судді у відставку в розмірі місячного заробітку за останньою посадою, за кожен повний рік роботи на посаді судді;

- зобов'язати Господарський суд Волинської області  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв'язку з виходом судді у відставку відповідно до положень частини третьої статті 43 Закону України від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі - Закон №2862-ХІІ) у розмірі місячного заробітку за останньою посадою, за кожен повний рік роботи на посаді судді; 
- визнати неправомірною бездіяльність ДСА України щодо незабезпечення фінансування Господарського суду Волинської області для здійснення виплати вихідної допомоги ОСОБА_1

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що Господарським судом Волинської області протиправно не виплачено йому вихідну допомогу у зв'язку із виходом судді у відставку, передбачену Законом №2862-ХІІ. ОСОБА_1 зазначає, що він як суддя з більш ніж двадцятирічним стажем роботи на посаді судді має право на отримання вихідної допомоги, яка є однією із конституційних гарантій незалежності судді як умови здійснення правосуддя неупередженим і справедливим судом. Позбавлення позивача такого права, у зв'язку з втратою чинності Закону №2862-ХІІ та внесення законодавчих змін до Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №2453-VI) є дискримінаційним, таким що звужує обсяг його конституційних прав на соціальне і матеріальне забезпечення і не відповідає правомірним очікуванням на отримання зазначеної допомоги після багаторічної роботи на посаді судді. 

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21 липня 2017 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправною відмову Господарського суду Волинської області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги у зв'язку з виходом судді у відставку;
- зобов'язано Господарський суд Волинської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв'язку з виходом судді у відставку відповідно до положень частини третьої статті 43 Закону №2862-ХІІ, у розмірі місячного заробітку за останньою посадою, за кожен повний рік роботи на посаді судді; 
- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року скасовано постанову Волинського окружного адміністративного суду від 21 липня 2017 року та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з ухваленим у справі судовим рішенням апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник зазначає, що право на відставку виникає з часу, з якого стаж роботи на посаді судді досяг двадцяти років. Зазначена обставина, є єдиною умовою набуття права на відставку, тоді як подання заяви про звільнення є лише доказом реалізації цього права. Позивач зазначив, що право на одержання вихідної допомоги він набув одночасно з набуттям права на відставку, ще у 2007 році, під час дії статті 43 Закону №2862-ХІІ, а тому таке його право не може залежати від часу реалізації права на відставку. Посилання відповідача на законодавчі зміни вважає безпідставними і такими, що ґрунтуються на помилковому трактуванні положень законодавства. Скаржник вважає, що висновки суду апеляційної інстанції є помилковими, оскільки не виплата йому вихідної допомоги у вказаному розмірі є звуженням його конституційних прав, порушенням гарантій недоторканості та соціального захисту судді.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Господарський суд Волинської області скористався своїм правом та надіслав до суду заперечення на касаційну скаргу, в яких, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваного судового рішення зазначив, що рішення суду апеляційної інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Справу згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 лютого 2018 року передано для розгляду касаційної скарги колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Білоуса О.В. (суддя-доповідач), Данилевич Н.А., Желтобрюх   І.Л.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 22 червня 1992 року по 18 грудня 1995 року обіймав посаду арбітра, а з 19 грудня 1995 року по 08 грудня 2015 року - судді господарського суду Волинської області.

Постановою Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року №788-VIII «Про звільнення суддів», у зв'язку з поданням заяви про відставку, позивача звільнено з посади судді відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Наказом голови господарського суду Волинської області від 08 грудня 2015 року №87/02-2 ОСОБА_1 відраховано зі штату працівників господарського суду Волинської області з 08 грудня 2015 року.

При звільненні позивачу не виплачена вихідна допомога на підставі статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у редакції, що діяла до 27 березня 2014 року. 

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних. Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 набув право на отримання вихідної допомоги, передбаченої Законом №2862-ХІІ, коли положення вказаного Закону були чинними. Також зазначив, що втрата чинності Законом №2862-ХІІ, а також положення Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" та Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" якими виключено норми, що надавали право судді на отримання вихідної допомоги, не можуть вважатись підставою для позбавлення позивача права на отримання такої допомоги як елементу забезпечення реального функціонування принципу незалежності суддів, а отже не повинні застосовуватись відповідачем.

Львівський апеляційний адміністративний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нову постанову про відмову у задоволенні позову, виходив з того, що визначальною умовою для отримання суддею вихідної допомоги є вихід у відставку, а застосуванню підлягають положення закону, який був чинний на момент прийняття постанови про звільнення судді у відставку. ОСОБА_1 звільнено у відставку на підставі Постанови Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року №788-VIII «Про звільнення суддів», тобто у той час коли вже було відсутнє право на отримання вихідної допомоги, передбаченої статтею 136 Закону №   2453-VI та статтею 43  Закону №2862-ХІІ.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 109 Закону №2453-VI (у редакції чинній до 01 квітня 2014 року) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Водночас, за правилами частин другої та шостої статті 111 зазначеного Закону (у редакції чинній до 01 квітня 2014 року) питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Положення статті 43 Закону №2862-ХІІ, якими було встановлено, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку, втратили чинність на підставі Закону №2453-VI.

Законом України від 27 березня 2014 року №1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі - Закон №1166-VII), який набрав чинності 01 квітня 2014 року, внесено зміни до Закону №2453-VI, а саме, виключено статтю 136 ("Вихідна допомога судді у зв'язку з відставкою") вказаного Закону, в якій зазначалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

З 28 березня 2015 року Закон № 2453-VI діяв у новій редакції, викладеній згідно із Законом від 12 лютого 2015 року №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» і виплати вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, ним також не передбачено.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді.

Згідно фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 звільнено у відставку на підставі постанови Верховної Ради України 12 листопада 2015 року, тобто у той час, коли вже не існувало право на вихідну допомогу, яка передбачена статтею 136 Закону №2453-VI та статтею 43 Закону №2862-ХІІ.

Зважаючи на те, що на момент виходу позивача у відставку - дату прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення його з посади судді, положення статті 136 Закону №2453-VI та статтею 43 Закону №2862-ХІІ втратили чинність, у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги відповідно до вказаних статей. 

Аргументи позивача про матеріальне забезпечення судді як однієї з конституційних гарантій його незалежності є обґрунтованими, однак в контексті спірних правовідносин слід звернути увагу на те, що звернення до суду з цим позовом зумовлено відмовою у виплаті вихідної допомоги, право на отримання якої Закон № 2453-VI встановлював до набрання чинності згаданих законодавчих змін. 

Конституційний Суд України у Рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Крім того, рішення щодо неконституційності Закону №1166-VII, в частині виключення статті 136 із Закону №2453-VI, Конституційним Судом України не приймалося.

Таким чином, за встановлених у цій справі обставин і правового регулювання спірних правовідносин правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що вимоги позивача про виплату вихідної допомоги у зв'язку з відставкою не ґрунтуються на законі, відповідно підстав для задоволення позову немає. 

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 820/11938/15, № провадження К/9901/3775/18 та від 07 лютого 2018 року у справі № 820/858/16, № провадження К/9901/1758/18.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені у касаційній скарзі не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення касаційної скарги відсутні.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,  

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді                                                                                           Н.А.Данилевич

                                                                                          І.Л.Желтобрюх