ПОСТАНОВА
Іменем України

17 липня 2018 року 
м. Київ
справа №823/1003/16
адміністративне провадження №К/9901/43543/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді Мороз Л.Л.,
суддів: Бучик Ю.А., Гімона М.М., -
розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу № 823/1003/16
за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради Носок Лесі Миколаївни (далі - Державний реєстратор), Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Кей-Колект», про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, про визнання протиправними дій, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою ТОВ «Кей-Колект»
на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2016 року у складі головуючого судді Орленка В.І. та 
ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді Кузьмишиної О.М., суддів Глущенко Я.Б., Пилипенко О.Є., - 
ВСТАНОВИВ:
29 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора від 11 липня 2016 року №30409432 про відмову у державній реєстрації припинення іпотеки на квартиру АДРЕСА_1
- зобов'язати Державного реєстратора зареєструвати припинення іпотеки на квартиру АДРЕСА_1 згідно рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 січня 2016 року у справі №2-332/11.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення суду, яке встановлює, змінює чи припиняє відповідне речове право підлягає виконанню без окремої вказівки в ньому на зобов'язання зареєструвати виникнення, зміну чи припинення речового права, а відтак, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання договору іпотеки недійсним, є безумовною підставою для державної реєстрації припинення іпотеки.
Черкаський окружний адміністративний суд постановою від 30 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2017 року, частково задовольнив позовні вимоги: визнав протиправним та скасував рішення Державного реєстратора від 11 липня 2016 року №30409432 про відмову у державній реєстрації припинення іпотеки на квартиру АДРЕСА_1 зобов'язав Державного реєстратора прав повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11 липня 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відповідно до чинного законодавства та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду. В задоволенні решти позовних вимог - відмовив.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що подання позивачем документа, що підтверджує факт припинення прав на нерухоме майно/обтяжень згідно статтею 27 Закону України 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), і є підставою для державної реєстрації, тому позивачу фактично було відмовлено у задоволенні його заяви не з підстав, визначених частиною першою статті 24 Закону № 1952-IV, а з інших підстав, не передбачених законодавством, що є неприпустимим.
16 лютого 2017 року ТОВ «Кей Колект» звернулось до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2017 року, ухвалити нове рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог.
Касаційна скарга мотивована тим, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрив касаційне провадження у цивільній справі № 2-332/11 на судові рішення, якими було визнано недійсним договір іпотеки.  
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 12 квітня 2017 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.
23 травня 2017 року від позивача до суду касаційної інстанції надійшли заперечення на вказану касаційну скаргу, в яких він просить залишити без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на їх законність та обгрунтованість.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.
Пунктом 4 частини першої розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).
Касаційний адміністративний суд заслухав у попередньому судовому засіданні доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції - без змін, з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Суди встановили, що 11 жовтня 2006 року між ОСОБА_4 (далі - Іпотекодавець) та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - Іпотекодержатель, Банк відповідно) укладено договір іпотеки №25283, за яким Іпотекодавець з метою забезпечення зобов'язань передає в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру, розміщену на 9-му поверсі 9-ти поверхового панельного будинку, в АДРЕСА_1 загальною площею - 51,4 кв.м., житлова площа - 29,0 кв.м. Вказаний договір зареєстровано в реєстрі за №6842.
Також суди встановили, що 31 травня 2016 року в Єдиному реєстрі заборони відчуження об'єктів нерухомого майна наявний запис №3873474 про заборону на відчуження об'єктів нерухомого майна, зареєстрований 11 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Веліковою Н.А.; підстава обтяження - іпотечний договір від 11 жовтня 2006 року №6842; заявник: Банк;
В Державному реєстрі іпотек є запис №3873523 про іпотеку, зареєстрований 11 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Веліковою Н.А.; підстава обтяження - іпотечний договір від 11 жовтня 2006 року №6842; іпотекодержатель: Банк, іпотекодавець: ОСОБА_4
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 10 березня 2016 року, у справі №2-332/11, позов задоволено частково: визнано недійсним договір іпотеки від 11 жовтня 2006 року №25283, укладений між ОСОБА_4 та Банком, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А.; в задоволенні інших вимог відмовлено.
11 липня 2016 року ОСОБА_1 (син ОСОБА_4) звернувся до Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради із заявою про проведення державної реєстрації іншого речового права - припинення іпотеки на квартируАДРЕСА_2До заяви позивачем додано, зокрема, договір іпотеки від 11 жовтня 2006 року та рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 січня 2016 року у справі №2-332/11 про визнання недійсним договору іпотеки.
Рішенням Державного реєстратора від 11 липня 2016 року № 30409432 відмовлено у державній реєстрації іншого речового права - припинення права іпотеки, у зв'язку з тим, що подані документи не відповідають вимогам та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 січня 2016 року у справі №2-332/11 не припиняється запис про іпотеку, зареєстрований в базі даних за №3873523, а лише визнається недійсним договір іпотеки від 11 жовтня 2006 року, що не є правовою підставою для припинення іпотеки.
Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон № 1952-IV регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. 
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 2 Закону № 1952-ІV державна реєстрація - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Як визначено в статті 4 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
За правилами частини третьої статті 17 Закону № 898-ІV відомості про припинення іпотеки також підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Тобто, державній реєстрації підлягають саме факти виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, а так само факти виникнення, переходу та припинення обтяження таких прав, зокрема, іпотеки, як іншого речового права.
Відомості про факти виникнення, переходу, або припинення прав та їх обтяжень мають міститися в документах, що подаються на державну реєстрацію.
До повноважень органу державної реєстрації прав належить проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмова у їх реєстрації; здійснення інших повноважень, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Державний реєстратор відповідно до частини третьої статті 10 Закону № 1952-ІV зобов'язаний встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав (частина друга статті 18 Закону № 1952-ІV).
Кабінет Міністрів України постановою від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, відповідно до частин другої статті 18 Закону № 1952-ІV затвердив Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі 0 Порядок № 1127).
За правилами пунктів 6, 9 Порядку № 1127 державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.
Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідні для відповідної реєстрації
Виключний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень визначений у частині першій статті 24 Закону № 1952-ІV. А саме: 
1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;
2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;
3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;
4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;
5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;
6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;
7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;
8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;
9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;
10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;
11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.
За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.
Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття (частина друга статті 24 Закону № 1952-ІV).
При цьому, відповідно до частини п'ятої статті 24 Закону № 1952-ІV відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.
Згідно із пунктом 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-ІV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Таким чином, одним із документів, що підтверджує припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили.
У справі, яка розглядається, суди встановили подання позивачем документа, що підтверджує факт припинення прав на нерухоме майно/обтяжень - рішення суду, що набрало законної сили, тому, на думку колегії суддів, відмова Державним реєстратором зареєструвати припинення іпотеки, з підстав, не передбачених частиною першою статті 24 Закону № 1952-ІV, вчинена не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством.
За таких обставин, на думку колегії суддів, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позовних вимог у цій справі в частині протиправності рішення Державного реєстратора та погоджується з висновками судів про відмову у зобов'язанні відповідача зареєструвати припинення іпотеки, оскільки повноваження стосовно прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень Законом № 1952-ІV віднесено до виключної компетенції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідного органу державної реєстрації прав.
Оцінюючи наведені сторонами аргументи, Касаційний адміністративний суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, наведені в касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанцій, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.
Як зазначено у частині четвертій статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.
Враховуючи наведене, Касаційний адміністративний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судами оспорюваних рішень і погоджується з їх висновками у справі, якими доводи скаржника відхилено.
Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» залишити без задоволення.
Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2017 року у справі № 823/1003/16 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз
А.Ю. Бучик
М.М. Гімон,
Судді Верховного Суду