ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 року 
м. Київ

Справа №  904/12348/16 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Товариства з додатковою відповідальністю "Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205" - не з'явився,

Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" - не з'явився, 

Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" 
в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства 
"Український Бізнес Банк" Білої Ірини Володимирівни - не з'явився,

Департаменту державної виконавчої служби Міністерства 
юстиції України - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205"

на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.12.2017 (у складі колегії суддів: Кузнецов В.О. (головуючий), Науменко І.М., Чус О.В.)
та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2017 (у складі колегії суддів: Петренко Н.Е. (головуючий), Бондарєв Е.М., Панна С.П.)

у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг", Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" Білої Ірини Володимирівни, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 

про зняття арешту та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205" (далі - ТДВ "Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205") звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" (далі - ТОВ "Український лізинг"), Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" (далі - ПАТ "Український Бізнес Банк"), Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент ДВС) та просило визнати за ТДВ "Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205" право власності на транспортні засоби АВТОБУС-D Марка РУТА 22, 2013 р.в., державний номер АА2207АА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САТ338369, номер шасі Y7Х22YNVAD0000047330200D2548730; АВТОБУС-D Марка РУТА 22, 2013 р.в., державний номер АА2237АА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САТ338366, номер шасі Y7Х22YNVAD0000046330200D2548872; АВТОБУС-D Марка РУТА 25, 2013 р.в., державний номер АА2206АА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САТ270990, номер шасі Y7Х25D000D0000053330200D2547056; зняти арешт з транспортних засобів АВТОБУС-D Марка РУТА 22, 2013 р.в., державний номер АА2207АА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САТ338369, номер шасі Y7Х22YNVAD0000047330200D2548730; АВТОБУС-D Марка РУТА 22, 2013 р.в., державний номер АА2237АА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САТ338366, номер шасі Y7Х22YNVAD0000046330200D2548872; АВТОБУС-D Марка РУТА 25, 2013 р.в., державний номер АА2206АА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САТ270990, номер шасі Y7Х25D000D0000053330200D2547056, накладений в рамках виконавчого провадження, зареєстрованого у ЄДРВП за номером 52182571 (з урахуванням заяви від 02.03.2017).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок повного виконання умов укладеного між позивачем та ТОВ "Український лізинг" договору фінансового лізингу зі сплати лізингових платежів, позивач є фактичним власником спірних транспортних засобів, однак позивач не має можливості здійснювати всі правомочності власника, оскільки на вказані транспортні засоби ДВС було накладено арешт у зв'язку з виконанням рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2015 справі № 910/23436/15 про стягнення заборгованості з ТОВ "Український лізинг" на користь ПАТ "Український бізнес банк".

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2017 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено; у задоволенні позову відмовлено.

Місцевий суд мотивував свої висновки тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів в підтвердження набуття ним права власності на спірні транспортні засоби. В діях ДВС відсутні порушення Закону України "Про виконавче провадження" стосовно прав позивача.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.12.2017 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2017 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з мотивами, викладеними в рішення місцевого суду.

Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, 04.01.2018 ТОВ "Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205" звернулось з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.12.2017 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2017 скасувати, а позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог касаційної скарги ТДВ "Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205" посилається на те, що суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували, що позивач відповідно до умов договору лізингу набув право власності на спірні транспортні засоби; судами порушено приписи ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження".

Департамент ДВС та Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Український Бізнес Банк" подали відзиви на касаційну скаргу, у яких просять рішення та постанову судів попередніх інстанцій залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Учасники справи були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак не скористались передбаченим законом правом на участь у розгляді справи судом касаційною інстанцією. Оскільки явка учасників справи не визнавалась судом обов'язковою, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком, Верховний Суд в складі колегії суддів дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначених представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, подані заперечення, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтями 319, 321, 658 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові. 

Відповідно  до  статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною 1 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18.01.2013 між ПАТ "Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205" (правонаступником якого є ТДВ "Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205") та ТОВ "Український лізинг" укладено генеральний договір фінансового лізингу №32, за умовами якого сторони погодили загальний порядок та умови одержання від ТОВ "Український лізинг" транспортних засобів у лізинг позивачем.

На виконання умов генерального договору фінансового лізингу №32 між позивачем (лізингоодержувач) та ТОВ "Український лізинг" (лізингодавець) укладено договір фінансового лізингу № ФЛ-32-10 від 29.08.2013 (далі - договір фінансового лізингу), за яким ТОВ "Український лізинг" передав позивачу у користування транспортні засоби: АВТОБУС-D Марка РУТА 22, 2013 р.в., державний номер АА2207АА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САТ338369, номер шасі Y7Х22YNVAD0000047330200D2548730; АВТОБУС-D Марка РУТА 22, 2013 р.в., державний номер АА2237АА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САТ338366, номер шасі Y7Х22YNVAD0000046330200D2548872; АВТОБУС-D Марка РУТА 25, 2013 р.в., державний номер АА2206АА, номер свідоцтва про державну реєстрацію САТ270990, номер шасі Y7Х25D000D0000053330200D2547056.

Факт передачі вищезазначених транспортних засобів підтверджується актом приймання-передачі від 25.09.2013.

Згідно з п. 5.6 генерального договору фінансового лізингу за письмовою вимогою позивача після закінчення строку лізингу та у разі належного, повного та безумовного виконання позивачем усіх умов договору лізингу, відсутності заборгованості по сплаті лізингових та інших платежів, що виникають з договору лізингу, в тому числі неустойки (штрафу, пені), предмет лізингу переходить у власність позивача.

Фактичний перехід права власності на предмет лізингу до лізингоодержувача оформляється підписанням між лізингодавцем та лізингоодержувачем акту про повне виконання сторонами своїх зобов'язань за договором лізингу.

Відповідно до п. 5 договору фінансового лізингу строк лізингу становить 36 місяців.

Згідно з п. 6.2 договору фінансового лізингу вартість предмета лізингу становить 559  478,40 грн.

Судами встановлено, що позивач повністю виконав свої обов'язки за договором фінансового лізингу, про що свідчить акт про повне виконання сторонами своїх зобов'язань від 22.09.2016.

Водночас рішенням Господарського суду міста Києва від 04.11.2015 у справі №910/23436/15 стягнуто з ТОВ "Український лізинг" на користь "Український Бізнес Банк"  заборгованість за кредитом у розмірі 14 432 560,96 грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 455 072,03 грн, пеню за несвоєчасно сплачені відсотки у розмірі 51 310,93 грн. Також стягнуто з ТОВ "Український лізинг" у дохід Державного бюджету України 73 080,00 грн судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2016, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 20.07.2016, рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2015 у справі № 910/23436/15 залишено без змін.

22.12.2015 Господарським судом міста Києва видано наказ про примусове виконання вищезазначеного рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2015.

Судами встановлено, що з метою виконання рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2015 державним виконавцем 09.09.2016 на підставі ст. ст. 17, 19, 21, 25, 31 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 52182571.

04.10.2016 державним виконавцем на підставі ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на все майно ТОВ "Український лізинг".

З листа Територіального сервісного центру №1241 МВС України в Дніпропетровській області № 31/4-1241-1561 від 20.12.2016 позивачу стало відомо, що станом на 20.12.2016 в межах виконавчого провадження № 52182571 на спірні транспортні засоби накладено обмеження на відчуження (арешт).

Статтею 806 ЦК України, яка кореспондується з положеннями ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). 

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізінг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Водночас погоджуючись з висновками місцевого суду про те, що позивач не набув права власності на спірні транспортні засоби, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки п. 5.6 генерального договору фінансового лізингу у системному зв'язку з наведеними положеннями законодавства з урахуванням встановлених обставин справи про підписання між лізингодавцем та лізингоодержувачем акта від 22.09.2016 про повне виконання сторонами своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу.

Суд апеляційної інстанції вказав лише на недоведеність позивачем права вимагати захисту права власності на спірне майно, однак не надав належної правової оцінки доводам апеляційної скарги, зокрема, про те, що фактичний перехід права власності на предмет лізингу до лізингоодержувача на підставі генерального договору фінансового лізингу оформляється актом про повне виконання сторонами своїх зобов'язань за договором, а також про те, що змістом самого акту підтверджується момент переходу до позивача права власності на спірні транспортні засоби. Крім того, жодним чином не спростував доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд ототожнив момент набуття права власності на спірні транспортні засоби з їх державною реєстрацією територіальними органами з надання сервісних послуг МВС.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 32- 34, 43, 82, 84 ГПК (у редакції до 15.12.2017, чинній на час вирішення справи у судах першої та апеляційної інстанцій), визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Зазначене узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами як джерело права.

Зокрема, за змістом рішення Європейським судом з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні цього ж суду у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позицію є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оскільки наведеним вимогам оскаржене рішення суду апеляційної інстанції не відповідає, його не можна визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

Зважаючи на викладене, а також відповідно до положень частини 3 статті 310 ГПК постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи в на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати усе вище викладене а також те, що відповідну правову позицію щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі №910/7415/17.

Оскільки справа направляється на новий розгляд, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205" задовольнити частково.

2. Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.12.2017 у справі №  904/12348/16 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя           І.С. Берднік

Судді          І.С. Міщенко

          В.Г. Суховий