Постанова
Іменем України
04 липня 2018 року
м. Київ
 
справа № 569/12345/16-ц
 
провадження № 61-18655св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
відповідач - ОСОБА_7,
представник відповідача - ОСОБА_8,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2017 року у складі судді Першко О. О. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області 
від 22 березня 2017 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., 
ОСОБА_9, ОСОБА_10,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до 
ОСОБА_7 про визнання права користування квартирою та вселення в житлове приміщення.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_11 Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_11 уклав з ОСОБА_12 спадковий договір, у пункті 7 якого передбачено, що ОСОБА_11 та вона залишаються безоплатно пожиттєво проживати у АДРЕСА_1. Однак, у порушення вказаних умов договору ОСОБА_12 чинила перешкоди у реалізації вказаного права на безоплатне проживання у спірній квартирі, у зв'язку із чим вона змушена була проживати у дочки. Зазначала, що після відчуження квартири ОСОБА_12 новим власником квартири стала ОСОБА_7, яка також чинить їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням.
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 та вселити її у вказану квартиру.
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.Визнано за ОСОБА_4 право користування квартирою АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_4 у вказану квартиру. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення міського суду мотивовано тим, що право позивачки на пожиттєве користування спірною квартирою визначено спадковим договором від 15 квітня 2014 року, при цьому судом встановлений факт створення перешкод позивачці з боку відповідачки у користуванні квартирою, що унеможливлює її вселення до неї, зокрема і через відсутність ключів від вхідних дверей. Тому право позивачки захищено, у зв'язку із чим визнано за нею право користування вказаною квартирою та вселено її у спірну квартиру.
 
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 22 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7, подану представником - ОСОБА_8, відхилено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2017 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним й обґрунтованим, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Крім того, міським судом зроблені вірні висновки відносно того, що ОСОБА_4 на момент укладення договору купівлі-продажу від 05 вересня 2015 року, за яким відповідачка 
ОСОБА_7 придбала квартиру АДРЕСА_1 мала право користування вказаною квартирою відповідно до спадкового договору від 15 квітня 2014 року. Тому, враховуючи обтяження попереднього власника зазначеної квартири у вигляді обов'язку забезпечувати іншій особі - ОСОБА_4 можливість проживання у спірній квартирі, право останньої на проживання у спірному помешканні гарантоване і підлягає захисту в судовому порядку з огляду на його порушення ОСОБА_7
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконним та необґрунтованими, ухвалені з порушенням норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права. ОСОБА_7зазначала про те, що предмет позову становить певна матеріально-правова вимога ОСОБА_4 до неї, стосовно якої ОСОБА_4 просила прийняти судове рішення, а підставу позову становлять обставини, якими ОСОБА_4 обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. У зв'язку з цим посилалася на те, що у позовній заяві ОСОБА_4 вказує, що ОСОБА_12 чинить їй перешкоди у реалізації права на безоплатне проживання у спірній квартирі, з приводу чого остання зверталась до правоохоронних органів. Крім того, ОСОБА_4 взагалі не вказувала, що вона чинить їй перешкоду у користуванні квартирою АДРЕСА_1.
 
У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_7від ОСОБА_4, в якому зазначено про те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Посилалася на те, що доказами вчинення зі сторони ОСОБА_7 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 є її звернення, направлені 10 січня 2017 року на адресу ОСОБА_7 та її представника - ОСОБА_8 щодо надання їй ключів та вільного доступу до спірної квартири, які були проігноровані.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судами встановлено, що 15 квітня 2014 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 укладено спадковий договір, відповідно до умов якого ОСОБА_11 передає після своєї смерті у власність ОСОБА_12, а вона приймає належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1.
 
При цьому, пунктом 7 вказаного договору передбачено, що ОСОБА_11 та його цивільна дружина ОСОБА_4 безоплатно пожиттєво проживають у квартирі, яка передається відповідно до спадкового договору (а.с. 4-5).
 
Згідно зі статтею 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.
 
Частиною першою статті 1305 ЦК Українипередбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов'язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.
Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 липня 2015 року у справі № 569/9327/15-ц встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_11 з 2003 року по жовтень 2014 року.
 
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна вказано про те, що власником квартири № АДРЕСА_1 є ОСОБА_7, яка придбала квартиру згідно договору купівлі-продажу від 05 вересня 2015 року (а.с. 3).
 
Конституцією України гарантоване право особи на житло, а частиною четвертою статті 109 ЖК Української РСРвстановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Частиною першою статті 383 ЦК Українивстановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
 
Відповідно до статті 156 ЖК Української РСРчлени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 
 
Частиною четвертою вказаної статті встановлено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
 
Судами також встановлено, що позивачка ОСОБА_4 на момент укладення договору купівлі-продажу від 05 вересня 2015 року, за яким відповідачка ОСОБА_7 придбала квартиру АДРЕСА_1, мала право користування вказаною квартирою відповідно до спадкового договору від 15 квітня 2014 року.
 
Згідно із частиною першою статті 659 ЦК Українипередбачено, що продавець зобов'язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_4, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, виходили з того, що право 
ОСОБА_4 на пожиттєве користування спірною квартирою визначене спадковим договором від 15 квітня 2014 року, однак було встановлено факт створення перешкод позивачці з боку ОСОБА_7 у користуванні квартирою 
АДРЕСА_1, що унеможливлює її вселення до квартири, зокрема і через відсутність ключів від вхідних дверей. Тому право ОСОБА_4 захищено, у зв'язку із чим визнано за останньою право користування вказаною квартирою та вселено її у квартиру.
 
Доводи касаційної скарги про те, що жодних перешкод у користуванні спірною квартирою ОСОБА_7 ОСОБА_4 не чинить і докази таких її дій у матеріалах справи відсутні, суд не бере до уваги, оскільки встановлено обставини справи щодо звернення 10 січня 2017 року ОСОБА_4 до ОСОБА_7 та її представника із заявами про надання ключів та вільного доступу до квартири у зв'язку із невиконанням умов спадкового договору 
від 15 квітня 2014 року, вказані обставини відповідачкою не спростовані.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 22 березня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            С. Ф. Хопта
 
О. В.Білоконь
 
Є. В.Синельников