ПОСТАНОВА
Іменем України

23 травня 2018 року 
Київ
справа №820/3802/17
адміністративне провадження №К/9901/1440/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А.,
суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.,
розглянувши у порядку письмового провадження
касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2017 (суддя - Тітов О.М.)
та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017 (головуючий суддя - Курило Л.В., судді - Бартош Н.С., Русанова В.Б.)
у справі №820/3802/17
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
до Харківської митниці ДФС
про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Харківської митниці ДФС (далі по тексту - відповідач), у якому просив скасувати рішення про коригування митної вартості товару від 21.06.2017 №UA807000/2017/00305/2.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2017, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017, у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанції керувалися висновками про те, що заявлена позивачем у митній декларації митна вартість товару у розмірі 1,50 дол. США / кг не є документально підтвердженою відповідно до нормативних приписів чинного законодавства, а відтак, визнано правомірним коригування контролюючим органом митної вартості товару на суму 2,81 дол. США / кг із застосуванням другорядного методу визначення митної вартості товару, а саме - методу визначення митної вартості за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, вказуючи на порушення судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У поданому до суду відзиві на касаційну скаргу, відповідач просив залишити її без задоволення як безпідставну.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.01.2018 касаційну скаргу було передано судді-доповідачу Васильєвій І.А. та визначено склад колегії суддів, до якої також входять судді: Пасічник С.С. та Юрченко В.П.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.345 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

З огляду на відсутність клопотань від учасників даної справи, колегія суддів Верховного Суду вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, з метою здійснення митного контролю та митного оформлення позивачем до митного поста «Харків-центральний» Харківської митниці ДФС було подано електронну митну декларацію від 16.06.2017 типу ІМ-40 ДЕ №UA807180/2017/301654 на товар «Кріплення, фурнітура з недорогоцінних металів, що використовується для вхідних металевих дверей, петлі (завіси), що приварюються в процесі установки. Петлі для приварювання - 20.000 шт. Фурнітура побутового призначення, не має радіотехнічних елементів, торгівельна марка: не має даних, країна виробника: СN, виробник: Pinghu Tendency Hardware Co., LTD, CHINA».

Посадовою особою відповідача 16.06.2017 було сформовано протокол обробки електронного документу, зі змісту якого вбачається, що документи, зазначені у ч.2 ст.53 Митного кодексу України, які надані декларантом, не містили усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, та додатково вимагалося надати (за наявності) додаткові документи, передбачені п.5, 6, 8 ч.3 ст.53 Митного кодексу України.

Відповідачем 21.06.2017 було прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №UA807000/2017/000305/2, яке було обґрунтовано тим, що використані декларантом відомості не підтверджені у повній мірі документально, а також у зв'язку з тим, що документи, подані декларантом та зазначені у ч.2 ст.53 Митного кодексу України, містять розбіжності (у рахунку проформі відсутній номер), не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомості щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, (відсутній переклад митної декларації країни відправлення), а також у зв'язку з ненаданням декларантом усіх витребуваних додаткових документів, передбачених ч.3 ст.53 Митного кодексу України, внаслідок чого заявлену декларантом митну вартість не могло бути визначено за ціною договору.
Це рішення про коригування митної вартості товарів від 21.06.2017 №UA807000/2017/000305/2 і є предметом оскарження у даній справі.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій були такі документи: митна декларація від 16.06.2017 типу ІМ-40 ДЕ №UA807180/2017/301654; рішення про коригування митної вартості товарів від 21.06.2017 №UA807000/2017/000305/2; зовнішньоекономічна угода від 18.01.2017 №as1801/17, укладена між позивачем та компанією Pinghu Теndеncy Наrdwarе Со., LТВ, China; додаток №1 від 26.01.2017; інвойс від 20.04.2017 №1485021-6-1-1; коносамент від 30.04.2017 №MWNBODE17040815FDD; рахунок від 06.06.2017 №925; договір транспортного експедирування від 22.06.2016 №22.06.2016/231-10Д;  «Справка транспортных расходов» без номеру та дати; довідка про транспортні витрати від 06.06.2017 №925, видана ТОВ «ТАНІТ»; копія експортної митної декларації Китайської Народної Республіки від 11.07.2017, з перекладом на українську мову; копія платіжного доручення від 13.06.2017 №512; копія висновку Державного підприємства «Укрпромзовнішекспертиза» від 20.06.2017 №1567 щодо вартості товару; копія каталогу на 11 аркушах; рахунки від 06.06.2017 №929, від 07.06.2017 №939; платіжне доручення від 13.06.2017 №512.

Суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновок, що названі документи не підтверджують заявлену позивачем митну вартість товару, оскільки містять певні розбіжності, зокрема: зазначений у товаросупровідних документах та митній декларації від 21.06.2017 №UA8071800/2017/301795 відправник та контрактоутримувач не відповідали даним, зазначеним у митній декларації (перекладі) країни відправлення; номер договору заявлений у митній декларації від 21.06.2017 №UA8071800/2017/301795, не відповідає номеру, вказаному у митній декларації країни відправлення; сума, що була вказана у платіжному дорученні на оплату морського фрахту, не відповідала задекларованій сумі фрахту у митній декларації від 21.06.2017 №UA8071800/2017/301795, у наданому каталозі товарів були відсутні вартісні показники.

Однак, з такими висновками не може погодитись судова колегія Верховного Суду.

Так, нормами ч.1 ст.53 Митного кодексу України встановлено, що одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Положеннями ч.2 ст.53 Митного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п'ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об'єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Наведений законодавчий перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з ч.5 названої статті, забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.
При цьому, нормами ч.5 цієї ж статті встановлено, що декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару.

Відповідно до ч.1 ст.54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Правовий аналіз наведених законодавчих норм дає підстави вважати, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, однак, ці повноваження здійснюються у спосіб, встановлений законом, зокрема, вимога про надання додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце лише у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.

Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов'язковою, оскільки саме з цією обставиною закон пов'язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені ст.53 Митного кодексу України, або ж які взагалі не передбачені таким переліком. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Згідно з положеннями ст.57 Митного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
При цьому кожний наступний метод застосовується лише у випадку, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Відповідно до частини одинадцятої ст.264 Митного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) орган доходів і зборів відмовляє у прийнятті митної декларації виключно з таких підстав: 1) митна декларація не містить усіх відомостей або подана без документів, передбачених ст.335 цього Кодексу; 2) електронна митна декларація не містить встановлених законодавством обов'язкових реквізитів; 3) митну декларацію подано з порушенням інших вимог, встановлених цим Кодексом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивачем одночасно з митною декларацією не було у повному обсязі надано відповідні документи, які б належним чином підтверджували митну вартість товару, згідно з ч.2 ст.53 Митного кодексу України.

Водночас, судова колегія Верховного Суду перевіривши правильність юридичної оцінки обставин справи вважає, що відповідач не довів, що подані позивачем документи для визначення митної вартості товару містили такі розбіжності, мали ознаки підробки та не містили усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, які б унеможливили визначення митної вартості за ціною контракту, тобто за першим методом.

Як було встановлено судами інстанціями, позивачем до митного органу було подано: декларацію від 21.06.2017 №UA8071800/2017/301795; зовнішньоекономічну угоду від 18.01.2017 №as1801/17, укладену між позивачем та компанією Pinghu Теndеncy Наrdwarе Со., LТВ, China; додаток №1 від 26.01.2017; інвойс від 20.04.2017 №1485021-6-1-1; коносамент від 30.04.2017 №MWNBODE17040815FDD; рахунок від 06.06.2017 №925; договір транспортного експедирування від 22.06.2016 №22.06.2016/231-10Д;  «Справка транспортных расходов» без номеру та дати; довідку про транспортні витрати від 06.06.2017 №925, видана ТОВ «ТАНІТ»; копію експортної митної декларації Китайської народної республіки від 11.07.2017, з перекладом на українську мову; копія платіжного доручення від 13.06.2017 №512; копію висновку Державного підприємства «Укрпромзовнішекспертиза» від 20.06.2017 №1567 щодо вартості товару; копію каталогу на 11 аркушах; рахунки від 06.06.2017 №929, від 07.06.2017 №939; платіжне доручення від 13.06.2017 №512.

Суди також встановили, що митний орган, вказуючи на недостовірність наданих позивачем відомостей керувався, у першу чергу, тим, що при перевірці поданої позивачем митної декларації спрацював ризик, який був згенерований автоматизованою системою аналізу управління ризиками, а саме - ризик заниження митної вартості та декларування митної вартості нижчої, ніж вартість ідентичних або подібних (аналогічних) товарів. Після чого відповідачем було здійснено порівняння рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, митне оформлення яких уже було здійснено, та встановлено, що митна вартість товару, визначена позивачем у митній декларації, є меншою ніж вартість ідентичних або подібних (аналогічних) товарів уже оформлених відповідачем та іншими митницями ДФС у наближений час.

Відповідачем не заперечувалося, що саме наведені факти, а не невідповідність поданих позивачем документів вимогам ст.53 Митного кодексу України, стали підставами для поглибленої перевірки повноти та достовірності документів, наданих декларантом на підтвердження заявленої митної вартості.

Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено безпідставність доводів позивача щодо відсутності у спірному рішенні відповідача і у протоколі обробки електронного документа зазначення того у яких саме документах містяться розбіжності, та у яких саме документах наявні ознаки підробки та які документи не містять усіх необхідних відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари. Такі висновки судів першої та апеляційної інстанції мотивовані доводами про те, що чинним законодавством, зокрема і Митним кодексом України, не передбачалося відображення у рішенні про коригування митної вартості товару відомостей про те, які саме з наданих декларантом документів містять неповні відомості та/або розбіжності та які саме документи не містять у собі усіх даних на підтвердження обраного методу визначення митної вартості товару.
З такими висновками судових інстанцій не може погодитись колегія суддів Верховного Суду.

Так, п.2 ч.4 ст.54 Митного кодексу України встановлено обов'язок органу доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів надавати декларанту або уповноваженій ним особі письмову інформацію про причини, за яких заявлена ними митна вартість не може бути визнана.

Частиною 2 ст.55 Митного кодексу України передбачено, що прийняте органом доходів і зборів письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити, зокрема, обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано.

З правового аналізу викладених норм вбачається, що законодавець поклав обов'язок на органи доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано та надання декларанту або уповноваженій ним особі письмової інформації про причини, за яких заявлена ними митна вартість не може бути визнана.

Наявність наведених доказів у їх сукупності спростовує твердження відповідача, що декларантом під час митного декларування товарів не було підтверджено визначену у митній декларації митну вартість товару. Водночас, доводи відповідача не підтверджують належним чином сумнівів у правильності визначення заявленої позивачем митної вартості товару.

При цьому, усі неточності, на які вказував митний орган в обґрунтування прийнятого спірного рішення, не є такими, що не дозволяли підтвердити заявлену декларантом митну вартість та обраний метод її визначення, оскільки вони не впливали на числові значення складових митної вартості товару.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається саме на відповідача.

Водночас, судова колегія Верховного суду вважає за необхідне зазначити, що наведені законодавчі положення не були враховані судами першої та апеляційної інстанції при розгляді даної справи.

Крім того, приписами п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.351 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст. ст. 341, 345, 349, 350, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.
Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2017 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017 скасувати.
Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити повністю.
Скасувати рішення Харківської митниці ДФС про коригування митної вартості товару від 21.06.2017 №UA807000/2017/00305/2.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: | І.А. Васильєва
Судді: | С.С. Пасічник
| В.П. Юрченко