ПОСТАНОВА
Іменем України

30 травня 2018 року 
м. Київ
справа №727/3168/16-а
адміністративне провадження №К/9901/12480/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02.07.2016 (суддя Літвінова О.Г.) та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31.08.2016 (колегія суддів у складі: Сушка О.О., Залімського І.Г., Смілянця Е.С.) у справі №       727/3168/16-а за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в м. Чернівцях про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в м. Чернівцях про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02.07.2016, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31.08.2016, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 25.04.2016 інспектором патрульної поліції відносно позивача складено постанову серії ПС2 № 638586 про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

Відповідно до змісту постанови ОСОБА_1 25.04.2016 о 12:00 годині, керуючи транспортним засобом марки Nissan Qashqai, державний номерний знак НОМЕР_1, по вул. Гончарова в м. Миколаєві, здійснила зупинку в межах дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинка заборонена», істотно перешкодила дорожньому руху та створила загрозу безпеці руху, чим порушила пункт 8.4 в Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - Правила дорожнього руху).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що приймаючи оскаржене рішення відповідач діяв в межах та спосіб, передбачений діючим на час виникнення правовідносин законодавством.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати такі рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції в оскаржуваній постанові не навів мотивів відхилення та неврахування доводів позивача, а суд апеляційної інстанції залишив ці факти поза увагою.  Крім того, зазначає, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги та не відображено в оскаржуваній ухвалі доводи позивача, що містилися у додаткових поясненнях до апеляційної скарги.

Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого. 

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до частини п'ятої статті 14 Закону України від 30.06.1993 № 3353-XII «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

При оформленні поліцейськими патрульної поліції матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, вони користуються вимогами КУпАП та Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395 (далі - Інструкція № 1395).

Оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 122 КУпАП, яка передбачає відповідальність за порушення правил дорожнього руху.

Згідно частини третьої статті 122 КУпАП, зокрема, порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про  адміністративні правопорушення, у тому числі, про порушення правил дорожнього руху, частини перша, друга і третя статті 122. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Частиною другою статті 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Частиною четвертою статті 258 КУпАП передбачено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 285 КУпАП у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу, копія постанови уповноваженої посадової особи у справі про адміністративне правопорушення вручається особі, щодо якої її винесено, на місці вчинення правопорушення.

За змістом статті 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Складена у справі про адміністративне правопорушення постанова повністю відповідає вимогам статті 283 КУпАП, суть правопорушення викладена  відповідно до частини третьої статі 122 КУпАП, позивачу були роз'яснені його права.   

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що вона 25.04.2016 об 11 год. 50 хв., керуючи автомобілем, рухалась по вул. Небесної Сотні у м. Чернівці (зі сторони вул. Щербанюка) та повернула на вул.       Гончарова, щоб припаркувати автомобіль під час відвідування діагностичного центру. При цьому, зазначила, що дорожній знак 3.34 «Зупинку заборонено» у зазначеному місці встановлено неналежним чином, у зв'язку з чим їй було не зрозуміло, на яку саме територію поширюється його дія.

Отже, позивач не заперечував факту зупинки автомобіля в зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», а посилався лише на те, що даний знак, на його думку, встановлено неналежним чином, з порушенням вимог Правил дорожнього руху.

Таким чином, судом апеляційної інстанції правомірно не взято до уваги посилання позивача на те, що зупинка, а згодом і стоянка, автомобіля була здійснена за дорожнім знаком 3.34, який не дублювався, оскільки за правилами дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено» додатку № 1 Правил дорожнього руху зона дії знака від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, - до кінця населеного пункту. Та обставина, що позивач здійснив зупинку транспортного засобу, перестроївшись зі смуги свого руху ліворуч на протилежну частину вулиці, не звільняє його від обов'язку дотримання Правил дорожнього руху.

Дорожній знак 3.34 «Зупинку заборонено» додатку № 1 Правил дорожнього руху, передбачає заборону зупинки і стоянки транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

У зоні дії знака забороняється зупинка транспортних засобів, оскільки в місці, де встановлений знак, можливе створення підвищеної небезпеки зіткнення через високу інтенсивність руху.

Відповідно до статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; в редакції, чинній до 15.12.2017) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Вказана стаття визначає поняття доказів, перелік видів засобів доказування (джерел доказів), що можуть використовуватися в адміністративному процесі, а також суб'єктів подання доказів.

Письмовими доказами є документи (у тому числі електронні документи), акти, листи, телеграми, будь-які інші письмові записи, що містять в собі відомості про обставини, які мають значення для справи.

Постанова у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 № 638586 від 25.04.2016, якою на позивача було накладено адміністративне стягнення - письмовий доказ, не спростований позивачем. Крім того, під час складання даної постанови ОСОБА_1 не оспорювала вчинене нею порушення Правил дорожнього руху, а звернулась з даним позовом до суду лише 05.05.2016.   

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; в редакції, чинній до 15.12.2017) належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Предметом доказування, згідно з частиною першою статті 138 КАС України (в редакції, чинній до 15.12.2017), є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.  

Матеріали справи свідчать про те, що суди першої та апеляційної інстанцій всебічно, повно і об'єктивно дослідили матеріали справи в їх сукупності, дали правильну юридичну оцінку обставинам справи та всім суттєвим доводам позивача, а інше виходить за рамки предмету доказування по справі і не спростовує факту порушення позивачем Правил дорожнього руху.

Позивачем дії інспекторів патрульної поліції не оскаржувались, а тому правомірність/протиправність їх поведінки судом не досліджувалась і оцінка їх діям не давалась.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Посилання касатора на невідповідність мотивувальної частини рішень вимогам статей 159, 163 КАС України та неврахування судом апеляційної інстанції доводів, що містилися у додаткових поясненнях до апеляційної скарги, колегія суддів відхиляє як такі, що не призвели до неправильного вирішенням судами справи.

Отже, суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін. 

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
ПОСТАНОВИВ:

Постанову Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02.07.2016 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31.08.2016 у справі №727/3168/16-а залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.
Головуюча суддя: | | І.Л. Желтобрюх
Судді: | | О.В. Білоус
| | Т.Г. Стрелець