Постанова
Іменем  України
 
11 липня 2018 року
м. Київ
 
справа № 278/2508/16-ц
 
провадження № 61-25251 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5, 
відповідач - приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька СвітланаЛеонідівна, 
представник відповідача - ОСОБА_7,
треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор-Плюс», ОСОБА_8,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 8 червня 2017 року у складі судді Зубчук І. В. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області                     від 25 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Талько О. Б., Шевчук А. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Демецької С. Л., треті особи - товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор-Плюс» (далі - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор-Плюс»), ОСОБА_8, про визнання незаконною реєстрацію обтяження та її скасування.
Позовна заява мотивована тим, що 12 лютого 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ним укладено кредитний договір, за умовами якого він, як позичальник, отримав грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не відновлюється з лімітом кредитування 150 тис. доларів США, зі сплатою 11,9 % річних, терміном до 9 лютого          2018 року. 12 лютого 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ним укладено іпотечний договір, за умовами якого він, як іпотекодавець, передав банку в іпотеку житловий будинок по АДРЕСА_1, який належить йому на підставі свідоцтва про право власності від 25 вересня 2007 року, та земельну ділянку площею 1 тис. кв. м, на якій розташований вказаний житловий будинок, належну йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 11 березня 2001 року. 
4 серпня 2016 року з листа Міністерства юстиції України він дізнався про те, що приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л. внесено записи щодо переданого ним в іпотеку майна до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за                       № 6578932 та № 6578946. Вважав, що не відповідає положенням законодавства внесений приватним нотаріусом запис за № 6578946, оскільки не було зазначено кадастровий номер земельної ділянки площею 1 тис. кв. м           у с. Зарічани Житомирської області, що унеможливлює її ідентифікацію. 
З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просив суд реєстрацію обтяження приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецької С. Л. в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за № 6578932 та № 6578946, визнати незаконною; зобов'язати приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Демецьку С. Л. скасувати вищевказане обтяження, які вчинені на підставі іпотечного договору від 12 лютого 2008 року, укладеного між ним та             ПАТ «Сведбанк». 
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 8 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у державному акті на право приватної власності на землю від 11 березня 2001 року, виданому на ім'я позивача, спірна земельна ділянка площею 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку розташована на території с. Зарічани Житомирської області, графічно відображено розташування цієї земельної ділянки з позначками та зазначенням суміжних землекористувачів. На час укладення іпотечного договору, за умовами якого в іпотеку було передано зазначену земельну ділянку та приватним нотаріусом внесено запис щодо обтяження на це майно, законодавством при посвідченні договору іпотеки наявність кадастрового номера земельної ділянки не вимагалось. Тому позивачем належними доказами не доведено порушення приватним нотаріусом законодавства при внесенні записів до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та порушення його прав. 
Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 25 вересня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_4 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірна земельна ділянка, яка є предметом обтяження згідно з іпотечним договором                         від 12 лютого 2008 року, укладеним між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4, належить останньому на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 11 березня 2001 року. Тому посилання позивача на необхідність реєстрації земельної ділянки відповідно до умов законодавства станом на 12 лютого 2008 року безпідставне. При здійсненні реєстрації обтяження під час укладення іпотечного договору від 12 лютого 2008 року нотаріусом було враховано вищевказаний державний акт на право приватної власності на землю, в якому графічно зазначені межі земельної ділянки та суміжних землекористувачів. Крім того, з цього державного акту вбачається, що на спірній земельній ділянці розташований житловий будинок позивача по                            АДРЕСА_1, який ним разом з ділянкою передані в іпотеку. Отже, посилання позивача на те, що приватним нотаріусом при реєстрації в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за № 6578932 та № 6578946 не було зазначено кадастровий номер земельної ділянки, безпідставні. Вимога щодо можливості передачі у заставу права на земельну ділянку лише за умови присвоєння їй кадастрового номера була внесена положеннями частини першої статті 133 ЗК України відповідно до Закону України від 20 грудня 2011 року № 4188-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення контролю за укладенням договорів застави та іпотеки земельних ділянок та прав на них», що набрав чинності 13 січня 2012 року.   
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що опис предмета іпотеки при реєстрації в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна державним нотаріусом є недостатнім для ідентифікації земельної ділянки. За ним право власності на спірну земельну ділянку ні у Державному реєстрі прав власності, ні у Державному земельному кадастрі не зареєстровано, що унеможливлює реєстрацію похідного права іпотеки на цю ділянку. 
У листопаді 2017 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор-Плюс» подало заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими. 28 листопада 2012 року                         ПАТ «Сведбанк» на підставі договору факторингу та договору про відступлення прав за іпотечним договором відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор-Плюс» права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладеними 12 лютого 2008 року з ОСОБА_4 Права позивача на спірну земельну ділянку, яка є предметом іпотеки, підтверджені належними та допустимими доказами, а саме державним актом на право приватної власності на землю від 11 березня 2001 року, на підставі якого її було ідентифіковано приватним нотаріусом при посвідченні іпотечного договору та внесенні даних до Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.
У листопаді 2017 року приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька С. Л. подала заперечення на касаційну скаргу посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, нею належним чином ідентифіковано спірну земельну ділянку при внесенні даних до Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, оскільки на ній розташований також переданий позивачем в іпотеку житловий будинок по АДРЕСА_1, а у державному акті на право приватної власності на землю від 11 березня 2001 року, виданому на ім'я позивача, графічно зазначені межі земельної ділянки та суміжних землекористувачів. 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду. 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
У частині першій статті 125 ЗК України, тут і надалі у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що право власності та право  постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. 
Згідно з частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. 
Відповідно до частини першої статті 133 ЗК України у заставу можуть передаватися земельні ділянки, які належать громадянам та юридичним особам на праві власності. 
Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що спірна земельна ділянка, на яку накладено обтяження за іпотечним договором від 12 лютого 2008 року, укладеним між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4, належить останньому на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 11 березня 2001 року. Тому посилання позивача на необхідність реєстрації земельної ділянки відповідно до умов законодавства станом                на 12 лютого 2008 року безпідставне. 
Суди дійшли вірного висновку про те, що при здійсненні реєстрації обтяження під час укладення іпотечного договору від 12 лютого 2008 року нотаріусом було досліджено вищевказаний державний акт на право приватної власності на землю, згідно з яким графічно зазначені межі земельної ділянки та суміжних землекористувачів. Крім того, з нього вбачається, що на спірній земельній ділянці розташований житловий будинок позивача по                            АДРЕСА_1, який ним разом з ділянкою передані в іпотеку. 
Колегія суддів погоджується з висновком судів, що посилання позивача на те, що приватним нотаріусом при реєстрації в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за № 6578932 та № 6578946 не було зазначено кадастровий номер земельної ділянки, безпідставні. Вимога щодо можливості передачі у заставу права на земельну ділянку лише за умови присвоєння їй кадастрового номера у порядку, визначеному законом, була внесена положеннями частини першої статті 133 ЗК України, відповідно до Закону України від 20 грудня 2011 року № 4188-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення контролю за укладенням договорів застави та іпотеки земельних ділянок та прав на них», що набрав чинності 13 січня 2012 року. Отже, нотаріус при внесенні запису щодо переданої позивачем в іпотеку земельної ділянки до Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна діяв відповідно до вищевказаних положень законодавства.
Доводи касаційної скарги про те, що опис предмета іпотеки при реєстрації в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна державним нотаріусом є недостатнім для ідентифікації земельної ділянки, безпідставні, оскільки спростовуються державним актом на право приватної власності на землю від 11 березня 2001 року, виданим на ім'я ОСОБА_4, яким графічно зазначені межі земельної ділянки і суміжних землекористувачів та підтверджено, що на цій ділянці також розташований житловий будинок позивача, який ним передано в іпотеку. 
Посилання касаційної скарги на те, що за ним право власності на спірну земельну ділянку ні у Державному реєстрі прав власності, ні у Державному земельному кадастрі не зареєстровано, спростовуються тим, що державний акт на право приватної власності на землю від 11 березня 2001 року, виданий на ім'я ОСОБА_4, зареєстровано у книзі реєстрації державних актів.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 8 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 25 вересня 2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
Д. Д. Луспеник     
 
Ю. В. Черняк